Номер провадження 2/289/12/17
Справа № 289/95/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 м .Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого Свінцицький Л. В.

при секретарі Прокопчук А.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Радомишль в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про встановлення відсутності права,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі відповідач), в якому просить становити відсутність права у відповідача використовувати Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи при нарахуванні заборгованості за договором банківських послуг б/н від 10.12.2009 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов з підстав зазначених у ньому.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву в якій просить слухати справу без їх участі.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, а також матеріали цивільної справи за №289/2236/13-ц, суд вважає що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 10 12. 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ « Приватбанк» на підставі заяви анкети було укладено договір про надання банківських послуг, згідно якого він отримав кредит в сумі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних. Разом з тим Банк надав ОСОБА_1 картку з відповідним РІН-кодом.

ОСОБА_1 ознайомився з Умовами і правилами надання банківських послуг, про що стверджує його підпис на заяві клієнта позичальника.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

ОСОБА_1 при укладенні спірного договору № б/н від 10.12.2009 року був обізнаний про всі його умови та погодився з ними.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» права використовувати Умови надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами при нарахуванні заборгованості є безпідставним, тому що дані документи є складовою при укладенні кредитних договорів, які укладаються з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону.

В ст.16 ЦК України Згідно зазначені всі способи захисту цивільних прав та інтересів осіб в цивільному законодавстві. Такий спосіб захисту як встановлення відсутності права не передбачений діючим законодавством, тому суд відмовляє ОСОБА_1 в задоволенні його позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 212, 213 - 215, 223, 294 ЦПК України, ст. ст.15,16,203, 215,229,230, 257, 267, 627, 1054 ЦК України; ст. ст. 11,19 Закону України «Про захист прав споживачів»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про встановлення відсутності права - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги через Радомишльський районний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Свінцицький