Справа № 462/122/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/382/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до директора приватного підприємства «ВВП Сервіс» про скасування наказів та поновлення на роботі,

встановила:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.05.2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування наказів №22/09-2014 від 22.09.2014 року, №14/11-2014 від 14.11.2014 року, №02-9/12-2014 від 02.12.2014 року, поновлення на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу №22/09-2014 від 22.09.2014 року, та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 ОСОБА_5, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що в наказі №22/09-2014 від 22.09.2014 року зазначено, що такий виданий на виконання наказу від 01.09.2014 року № 01/09-2014 «Про зміни в організації виробництва і праці на підприємстві», однак, цей наказ, на переконання апелянта, стосується інших працівників підприємства, а не диспетчерів. Крім того, зазначає, що у наказі №22/09-2014 від 22.09.2014 року, яким введено в дію новий штатний розпис зі зміненим посадовим окладом, для позивача немає жодного посилання на наказ від 01.09.2014 року. Вказує, що позивачеві нічого не було відомо про те, що наказом №22/12-2014 від 22.12.2014 року відповідач скасував свій наказ про звільнення позивача, змінивши дату його звільнення на 22.12.2014 року. Апелянт вважає недоведеним той факт, що зміни в організації виробництва і праці на підприємстві стосувались диспетчерів підприємства. На думку апелянта, відповідачем порушено вимоги ст. 97 КЗпП України, в якій зазначено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 з 24.12.2012 року працював диспетчером диспетчерської служби ПП «ВВП Сервіс» з посадовим окладом 3700 грн. на місяць (а.с. 70).

У його посадові обовязки входило забезпечення виконання диспетчеризації обєкту за адресою: м.Львів, вул. Городоцька, 226, що підтверджується посадовою інструкцією диспетчера ПП «ВВП Сервіс» (а.с. 60).

У звязку зі зменшенням обсягу виконання робіт за договірними зобовязаннями перед третіми особами в господарській діяльності підприємства (зменшення обємів та кількості підрядних замовлень) та порядку їх оплати, 01.09.2014 року відповідачем видано наказ №01/09-2014 «Про зміни в організації виробництва та праці на підприємстві» (а.с.69), відповідно до якого було вирішено перерозподілити виконання обовязків між працівниками, забезпечити рівномірне навантаження щодо обсягів виконуваної роботи та затрат робочого часу в межах 40-годинного робочого часу; розробити новий штатний розпис з урахуванням фонду заробітної плати та розрахувати економічно обґрунтований розмір посадового окладу для всіх категорій працівників.

Факт зменшення обсягу робіт та фінансових надходжень ПП «ВВП Сервіс» підтверджується довідкою ПП «ВВП Сервіс» від 27.02.2015 року (а.с. 58) та іншими наявними у справі письмовими доказами.

На виконання вказаного вище наказу, 22.09.2014 року було видано наказ №22/09-2014 «Про зміну умов праці» (а.с.68), яким на підприємстві запроваджувалося зменшення з 22.11.2014 року розміру посадових окладів диспетчерів ПП «ВВП Сервіс» з 3700 грн. до 2800 грн.

22.09.2014 року позивача було попереджено про зміну істотних умов праці та про зменшення посадового окладу до 2800 грн. (а.с. 67).

29.09.2014 року було видано наказ №29/09-2014 року «Про зміну істотних умов працівників та встановлення неповного робочого дня із погодинною оплатою праці» (а.с.96), відповідно до якого з 02.12.2014 року на підприємстві було введено погодинну оплату праці, а також встановлено неповний робочий день - 5 годин за графіком з 10.00 год. до 16.00 год. з перервою на обід з 12.00 год. до 13.00 год. для наступних категорій працівників: директора, бухгалтера, головного інженера, інженера електрика.

Цим наказом з 02.12.2014 року були змінені також істотні умови праці для працівників відділу енергетичного забезпечення підприємства: працівників відділу (монтажник систем вентиляції, монтажник звязку, кабельник та виконроб з тел. Систем та мереж) переведено з відрядної на погодинно-преміальну систему оплати праці.

13.11.2014 року ОСОБА_2 подав заяву до ПП «ВВП Серівс» про відмову від продовження роботи в змінених умовах праці (а.с.72).

Крім того, аналогічні заяви були подані всіма диспетчерами.

З метою раціоналізації робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці 13.11.2014 року в ПП «ВВП Сервіс» запроваджено зміни в організації виробництва, перерозподілені функціональні обовязки.

З наказу №13/11-2014/2 від 13.11.2014 року «Про суміщення посадових обовязків» (а.с.105) вбачається, що у звязку відмовою працювати у нових змінених умовах диспетчерської служби, обовязки диспетчерів передано іншим працівникам підприємства.

У звязку з письмовою відмовою працівників диспетчерської служби працювати у нових умовах та необхідністю додаткового часу для створення нової служби, навчання нових працівників, їх технічного оснащення, отримання необхідних дозволів та допусків до виконання необхідного обсягу робіт відповідно до посадової інструкції диспетчера ПП «ВВП Сервіс» на підприємстві було видано наказ №14/11-2014 від 14.11.2014 року про перенесення строків введення в дію змін умов праці на один місяць - до 22.12.2014 року, про що позивача повідомлено під розписку 19.11.2014 року (а.с.101).

У звязку з відмовою від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, наказом №02-9/12-2014 від 02.12.2014 року ОСОБА_2 був звільнений з посади диспетчера з 02.12.2014 року відповідно до п.6 ч.1ст. 36 КЗпП України (а.с.73).

З урахуванням наказу №14/11-2014 від 14.11.2014 року про перенесення строків введення в дію змін умов праці на 22.12.2014 року, було видано наказ №9-22/12- 2014 від 22.12.2014 року «Про внесення змін до наказу №02-9/12-2014 від 02.12.2014 року щодо дати звільнення» ОСОБА_2 з роботи, відповідно до якого датою звільнення позивача визначено 22.12.2014 року (а.с.84).

Частиною третьою статті 32 КЗпП України передбачено, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми статті 32 КЗпП України вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 4.07.2012 року №6-59цс12, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів.

Також у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Таким чином, вирішального значення у даному аспекті набуває саме порядок запровадження змін в організації виробництва і праці, тобто роботодавець повинен мати докази того, що розмір оплати праці змінюється саме у звязку зі зміною в організації виробництва і праці.

Положеннями ст.36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору з працівником.

Пункт 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає, що такою підставою може бути відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

До істотних умов праці трудове законодавство відносить систему та розмір оплати праці, про що зазначено у ч. 3 ст. 32 КЗпП. Крім цього, вказана норма передбачає обовязок працедавця повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 32 КЗпП, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Наданими стороною відповідача доказами підтверджено, а судом першої інстанції встановлено, що у звязку із зменшенням обсягів господарської діяльності підприємство не могло зберегти колишні умови праці своїх працівників, зокрема, диспетчерів диспетчерської служби, а тому з метою раціоналізації робочих місць та економічно обґрунтованого використання фонду заробітної плати було запроваджено нові форми та методи в організації праці (перерозподіл функціональних обовязків - до посадових обовязків виконавця робіт з телекомунікаційних систем та мереж додано обовязок забезпечувати виконання диспетчеризації обєкту за адресою: м. Львів, вул.Городоцька, 226, суміщення обовязків, збільшення виконання обсягу робіт, прийняття на роботу осіб на підставі цивільно-правових угод тощо).

Аналогічний перерозподіл посадових обовязків відбувся й в інших відділах підприємства.

Враховуючи викладене й те, що позивач ОСОБА_2 був попереджений про наступні зміни істотних умов праці з дотриманням вимог закону (не пізніше ніж за два місяці) і відмовився від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, то правових підстав для висновку про незаконність оспорюваних позивачем наказів та про незаконність його звільнення з роботи відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України - немає.

Твердження апелянта про те, що після його звільнення, як і звільнення інших диспетчерів підприємства, істотні умови праці фактично не змінилися, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи встановлено, що до звільнення позивача на підприємстві працювало 10 диспетчерів на умовах безстрокового трудового договору, а в період з грудня 2014 року до січня 2015 року на вакантні посади було прийнято 7 диспетчерів на умовах роботи за цивільно-правовими договорами з оплатою праці 2800 грн. та доплатою 750 грн. (а.с.137-151). Отже, при меншій кількості працівників підприємство могло забезпечувати виплату винагороди диспетчерам на попередньому рівні. До того ж, розмір такої винагороди забезпечувався виконанням диспетчерами додаткових видів робіт.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

ОСОБА_6