Справа № 457/1375/15 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/546/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелнта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про стягнення сум розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом, уточненим у ході судового розгляду справи 13.01.2016 року та 14.04.2016 року, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив стягнути з відповідача - ТзОВ «Еталон» на свою користь 4556,24 грн. заборгованості з компенсації за невикористану відпустку, 109,98 грн. заборгованості із заробітної плати та 34772,60 грн. середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні. Судові витрати просив покласти на відповідача.

В обґрунтування остаточно уточненого позову посилався на те, що він працював у відповідача на основному місці праці на посаді менеджера із збуту, з якої його було звільнено 01.10.2013 року наказом № 19-к у порядку переведення у ПП «Еталон-Ком».

Зазначав, що при звільненні із займаної посади відповідачем не виплачено йому компенсації за усі невикористані дні щорічної відпустки, як і не перераховано таку на рахунок нового роботодавця.

01.11.2013 року відповідачем його було знову прийнято на роботу за сумісництвом на посаду менеджера із збуту, з якої він звільнився за власним бажанням 20.01.2014 року, про що відповідачем видано наказ № 05-к.

Вказував, що відповідачем у порушення вимог ст. ст. 83, 116 КЗпП України не здійснено виплату усіх сум, які належать йому від підприємства, у тому числі і грошової компенсації за невикористані дні відпустки, хоча така виплати повинна була проводитись при звільненні. Крім того, при звільненні йому не було виплачено частину заробітної плати у розмірі 109,98 грн. Усі його заяви з вказаного приводу щодо добровільної виплати належних йому сум від підприємства відповідач проігнорував, у зв'язку з чим він був змушений захищати свої права у судовому порядку.

Згідно надано ним розрахунку заборгованості з невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у зв'язку із звільненням, така за період з 01.12.2006 року по 20.01.2014 року (169 днів відпустки) складає 4556,24 грн.

Також вказував, що у зв'язку із затримкою йому проведення розрахунку при звільненні з роботи з відповідача підлягає стягненню на його користь і середній заробіток за весь час такої затримки, а саме за 635 робочих днів.

Згідно наданого ним розрахунку середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні, загальний розмір такого складає 34772,60 грн. (54,76 грн. х 635 робочих днів = 34772,60 грн.).

Відтак, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТзОВ «Еталон» про стягнення сум розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 серпня 2016 року оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши на таке 18.10.2016 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до одержання важливих доказів у справі, зокрема, необхідних довідок та інформації щодо діяльності відповідача. Не використавши усіх наданих повноважень щодо забезпечення доказів у встановленому процесуальним законом порядку, суд фактично ухвалив заочне рішення, пославшись на недоведеність позовних вимог, оскільки надані ним розрахунки заборгованості на переконання суду не є письмовими доказами у розумінні положень чинного ЦПК України.

Вказує, що він заявляв суду необхідні клопотання про забезпечення доказів у справі, оскільки самостійно одержати такі він не може в силу уникнення відповідачем їх надання у встановленому порядку. Суд задовольнив такі клопотання, однак відповідач і надалі уникнув надання необхідних доказів з приводу розрахунку сум заборгованості. Відтак, суд вважав за необхідне відмовити у позові за недоведеністю позовних вимог, тим самим безпідставно не захистивши його порушене право.

Просить заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону у повній мірі не дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 02.10.2013 року був прийнятий на роботу у ПП «Еталон-Ком» у порядку переведення з ТзОВ «Еталон» - відповідача у справі, у відповідності до п. 5 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, 01.11.2013 року відповідачем його було знову прийнято на роботу за сумісництвом на посаду менеджера із збуту, з якої він звільнився за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України 20.01.2014 року, про що відповідачем видано наказ № 05-к.

Пред'явивши даний позов, позивач вказував, що відповідачем належно не виконано покладеного на нього обов'язку щодо виплати усіх сум, які належать працівнику від підприємства при звільненні, у тому числі і частину заробітної плати, а також грошову компенсацію за невикористані дні відпустки. Також вказував, що у зв'язку із затримкою йому проведення розрахунку при звільненні з роботи з відповідача підлягає стягненню на його користь і середній заробіток за весь час такої затримки.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В силу положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за усі невикористані ним дні щорічної відпустки. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних відпусток, за його бажанням, повинна бути перерахована на рахунок підприємства, організації, куди перейшов працівник.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд першої інстанції фактично погодився з порушеннями, допущеними відповідачем при звільненні позивача з роботи, а саме неналежною виплатою усіх сум, які належали останньому при звільненні, що підтверджувалося наявними у матеріалах справи відповідними результатами перевірок, проведених компетентними контролюючими органами. Однак, суд вважав недоведеними обставини щодо розрахунку таких сум і, як наслідок, розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні.

З такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Зокрема, судом апеляційної інстанції встановлено і доводиться зібраними матеріалами справи, що позивачу у день його звільнення відповідачем з роботи 01.10.2013 року у зв'язку із переведенням на роботу у ПП «Еталон-Ком» не виплачена грошова компенсація за усі невикористані ним дні щорічної відпустки, як і така не була перерахована на рахунок ПП «Еталон-Ком». Крім того, позивач відповідного бажання з цього приводу не виявляв.

У подальшому, зазначена вище грошова компенсація не була виплачена позивачу і при звільненні його відповідачем 20.01.2014 року з роботи за сумісництвом, як і не було виплачено частину заробітної плати у розмірі 109,98 грн.

Відповідач своїм правом на спростування належними та допустимими доказами наведених вище та встановлених судом апеляційної інстанції обставин не скористався, уникаючи явок до суду як першої, так і апеляційної інстанцій уповноваженого представника та свідомо не надаючи будь-яких письмових доказів. Таку позицію відповідача колегія суддів розцінює як неможливість подання необхідних доказів на спростування тверджень позивача в силу їх відсутності.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24.12.1999 pоку № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні ту обставину, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, то суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20.01.2014 року у справі № 6-144ц13, котра, в силу ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як уже зазначено вище, відповідач, як колишній роботодавець позивача, не довів своєчасної виплати усіх належних позивачу сум при його звільненні, як і не довів відсутності своєї вини у своєчасній невиплаті таких сум. Натомість, встановлення судом апеляційної інстанції протилежного, а саме не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у визначені ст. 116 КЗпП України строки, тягне за собою покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 вказаного Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе та приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості з невиплаченої йому заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у зв'язку із звільненням, котра за період з 01.12.2006 року по 20.01.2014 року (169 днів відпустки), складає 4556,24 грн., як і приймає до уваги наданий ним же розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні, загальний розмір котрого складає 34772,60 грн. (54,76 грн. х 635 робочих днів = 34772,60 грн.). Зазначені суми підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, що, таким чином, відновить порушені права останнього на отримання встановлених та гарантованих законом сум при звільненні з роботи.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права з порушенням процесуальних норм, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це, відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України, є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення - про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» про стягнення сум розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» в користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в сумі 109 грн. 98 коп., компенсацію за невикористані відпустки за період з 01.12.2006 року по 20.01.2014 року в сумі 4556 грн. 24 коп. та середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 21,01.2014 року по 11.04.2016 року в сумі 34772 грн. 60 коп., з яких підлягають утриманню податки та обов'язкові платежі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталон» в користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 553 грн. 20 коп., сплачений ним при поданні позовної заяви та в сумі 606 грн. 32 коп., сплачений ним при поданні апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді : Бойко С.М.

Ніткевич А.В.