Ухвала

іменем україни

27 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм», про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив здійснити розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 наступним чином: визнати за ним майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_6 майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у період із 09 серпня 2009 року по 19 січня 2016 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. У березні 2015 року вони за спільні кошти проінвестували вищевказані два об'єкта нерухомого майна на підставі договору про переведення прав та обов'язків за договором про участь у Фонді фінансування будівництва. Договір про переведення прав та обов'язків за договором про участь у Фонді фінансування будівництва було оформлено на відповідача. Станом на час подання позову вказані об'єкти нерухомості не введені в експлуатацію. Враховуючи, що сторони у справі не змогли дійти згоди щодо порядку поділу майна, відповідач заперечує право спільної сумісної власності на вказане майно, то позивач у порядку ст. ст. 60, 70 СК України просить здійснити розподіл спільного майна подружжя та визнати за сторонами у справі майнові права по Ѕ частини за кожним на зазначені об'єкти інвестування.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Здійснено розподіл спільного майна подружжя, яким є майнові права на об'єкти інвестування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

У порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_3 майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_6 майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_6 майнові права на Ѕ частини об'єкта інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 60, 69, 70 СК України, встановивши, що майнові права на об'єкт інвестування набуто за час перебування сторін у шлюбі, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для поділу майна подружжя в рівних частках.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У п. 24 цієї постанови зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Разом із тим відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі наявних у справі доказів обґрунтовано вважав, що відповідачем доведено той факт, що грошові кошти, які сплачені для інвестування об'єктів нерухомості, були отримані відповідачем ОСОБА_6 від її матері ОСОБА_7

Разом із тим суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що грошові кошти, які знаходилися на рахунках ОСОБА_7, є спільною сумісною власністю подружжя, а також, що позивач мав власні заощадження до одруження.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неврахування апеляційним судом пояснень позивача щодо його реального доходу за час перебування у шлюбі, а також власних заощаджень до шлюбу були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував, зазначивши, що позивачем не надано належних доказів на їх підтвердження в силу вимог ст. 58 ЦПК України.

Безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, є доводи касаційної скарги про необґрунтованість висновків апеляційного суду про те, що відповідачем доведено той факт, що грошові кошти, які сплачені для інвестування об'єктів нерухомості, були отримані нею від ОСОБА_7

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко