Провадження № 2/641/447/2017 Справа № 641/9919/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді - Чайка І.В.,

за участю секретаря - Алієвої І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області - ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області - ОСОБА_3, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, укладеного 12.03.2011 року між його матірю ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області - ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 788.

В обґрунтування свого позову, позивач зазначив, що 12.03.2011 відповідно до договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 788, ОСОБА_5 передала у власність своєму сину ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Позивач та відповідач є рідними братами та синами померлої ОСОБА_5 Він на момент укладення договору дарування мешкав у квартирі, яка була подарована ОСОБА_2 та був зареєстрований в ній. Тривалий час він мешкав зі своєю матірю, доглядав за нею, так як вона була жінкою похилого віку. Іншого житла у позивача не має. Він вважає, що його мати не могла подарувати квартиру відповідачу, позбавивши позивача права на спадкоємство.

ОСОБА_5 померла 22.06.2016 року, та позивачу стало відомо про договір дарування, коли він звернувся до нотаріальної контори, для відкриття спадщини - 17.09.2016 року. До цього часу ніхто не знав про існування вказаного договору, їх спільна мати нічого не казала про існування договору, у звязку з чим він вважає, що його мати взагалі не знала про існування спірного договору, або була введена відповідачем в оману стосовно природи договору. Позивач вважає, що брат скористався безпорадним станом матері. Протягом тривалого часу мешкання у спірній квартирі позивач за життя матері сплачував за комунальні послуги з коштів, яки надавала мати, а зараз сплачує їх самостійно. Позивач вважає, що відповідач не мав дійсного наміру прийняття у власність квартири, так як зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі тільки у 2015 році, через 4 роки після укладення оспорюваного договору.

Позивач вважає, що в договорі дарування нотаріус навмисно не зазначила про зареєстрованих в квартирі, хоча на час укладення договору в квартирі мешкала та була зареєстрована дарувальник ОСОБА_5

20.12.2016 року відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 111 по вул. Зернова,53 у м. Харкові та виселення останнього з вказаної квартири.

Ухвалою суду від 09.02.2017 року вищевказані позови обєднані в одне провадження.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви відповідач ОСОБА_2 зазначив, що він є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору дарування № 788 від 12.03.2011. ОСОБА_6 є його рідним братом, та зареєстрований та мешкає в цієї квартирі. Однак, він, як власник майна, позбавлений можливості потрапити до своєї квартири та реалізувати свої права власника. Він неодноразово звертався до ОСОБА_1 з проханням добровільно виписатися та виселиться з належної йому квартири, однак в добровільному порядку він відмовився це зробити, а його реєстрація за зазначеною адресою не дозволяє відповідачу ОСОБА_2 розпоряджатись квартирою на власний розсуд, що значно обмежує його права. За час мешкання в квартирі ОСОБА_1 привів спірну квартиру до занедбаного стану, вона перебуває в антисанітарному стані та потребує капітального ремонту.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свій позов підтримав, та пояснив, що в 2011 році його брат відповідач по справі приводив нотаріуса для вирішення питання з приватизацією квартири , та він був присутній при цьому. Також ОСОБА_1 зазначив, що їх батько помер у 2003 році та після його смерті мати стала власником квартири. Особисто він після смерті батька до нотаріальної контори не звертався. ОСОБА_1 вважає, що його мати, яка була у віці 88 років, була введена його братом в оману при укладенні договору дарування, а саме вона не розуміла значення та суті вказаного договору. При цьому зазначив, що мати погано чула, однак на будь-якому обліку не перебувала , та не була визнана недієздатною. Документів про безпорадний стан померлої матері він не має.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_1 заперечував. Він не перешкоджає відповідачу ОСОБА_2 у здійсненні його права володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. В квартирі він проживає постійно, сплачує комунальні платежі та утримує квартиру у належному стані за свої кошти, а тому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_5 було 81 рік, тобто вона була людиною похилого віку та хворіла, у звязку з чим майже 15 років не виходила на вулицю, потребувала стороннього догляду та сторонньої допомоги. Також вказала, що фактичної передачі спірного житла не відбулось, а саме: ОСОБА_5 до самої смерті мешкала в квартирі АДРЕСА_3, сплачувала за рахунок своїх коштів комунальні платежі. В свою чергу відповідач зареєстрував договір дарування лише у 2015 році, ключів від спірної квартири у нього не було, тобто вказані обставини можуть свідчити про відсутність фактичного прийняття квартири обдарованим. ОСОБА_1 був присутній при укладенні договору, його мати та він думали, що вона підписує документи повязані з приватизацією квартири, так як ніяких документів мати не збирала та не готовила, з реєстраційного обліку не знімалася, та не знімала позивача. В договорі дарування нотаріус навмисно не зазначила про зареєстрованих в квартирі осіб, однак зазначила, що укладений спірний договір не порушує прав дарувальника та третіх осіб, та про те, що всі витрати повязані з оформленням договору бере на себе дарувальник, тобто пенсіонерка, яка мешкає лише за рахунок своєї пенсії. Враховуючі вказані обставини зазначила, що померла ОСОБА_5 в момент укладення договору дарування помилилася в природі договору, так як була введена в оману відповідачем.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом представник просила відмовити., так як іншого житла у ОСОБА_1 не має.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, у звязку з тим, що він є власником спірної квартири, яку подарувала йому їх спільна з позивачем мати, тому що він доглядав, як за батьком так і за матірю, він займався похованням матері та оплачував його , а за її життя привозив їй продукти харчування. З моменту укладення договору дарування спірної квартири та по день смерті матері вона не оскаржувала вказаний договір.

ОСОБА_2 пояснив, що для укладення договору дарування він викликав нотаріуса до дому матері , оскільки мати було важко пересуватися, всі витрати за договором сплатила мати, так як вона мала кошти після смерті їх батька, та отримувала пенсію в розмірі 2400 грн. Нотаріус розяснювала і матері суть правочину, що вчинюється. На час укладення договору померла ОСОБА_5 була власником квартири, та була зареєстрована в цьому житловому приміщенні до самої смерті, на відміну від позивача, який мешкав без реєстрації. Після укладення спірного договору мати сплачувала комунальні послуги зі своєї пенсії та деякі грошові кошти на сплату послуг давав він особисто. ОСОБА_2 пояснив, що він не зразу реєстрував право власності, оскільки у нього були матеріальні складнощі.

З приводу своєї зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 вказав, що позовні вимоги підтримує, та пояснив, що позивач ОСОБА_1 користується спірною квартирою, яка належить йому на праві власності. Окрім того, він немає ключів від квартири. Під час хвороби матері він відвідував спірну квартиру та бачив, що вона перебуває в занедбаному стані.

Треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області - ОСОБА_3 та Департамент реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з»явилися , про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 цього ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 11 ЦК України - цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. 3 ст. 2017 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 12.03.2011 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 788, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру 2-х кімнату під номером 111, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Зернова, 53, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м.

Вказана квартира, що дарується належить дарувальнику таким чином: ? частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.07.2010 року, виданого Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-954, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.11.2010 року; витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «ХМБТІ» за номером: 27936536 від 09.11.2010 року, реєстраційний номер: 30864106, номер запису: П-3-3137 в книзі:1; ? частина на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.12.1993 року виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 20.12.1993 р., № 29816, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № П-3-3137 від 14.01.1994 року (а.с. 10).

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» від 24.10.2016 року в квартирі АДРЕСА_4 зареєстрований ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24.09.2004 року (а.с. 8).

Як вбачається зі змісту договору дарування, укладеного 12.03.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на обдарованого ОСОБА_2 будь-яких обовязків майнового або немайнового характеру по відношенню до ОСОБА_5 не покладено. .

Згідно до свідоцтва про смерть серія І-ВЛ № 555424 від 14.09.2016 року ОСОБА_5, померла 22.06.2016 року (а.с. 9).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 68331146 від 17.09.2016 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, на підставі договору дарування, серія та номер: 788, виданий 12.03.2011, видавник ОСОБА_3, приватний нотаріус ХМНО, дата та час державної реєстрації: 12.02.2015 року (а.с. 12).

Обґрунтовуючи позовні вимоги,ОСОБА_1 вказував на те, що він думає, що його померла матір вважала, що вчиняє якийсь правочин щодо приватизації ,а не дарує квартиру брату, посилаючись, як на підставу для визнання вищевказаного договору недійсним, і на те, що вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Просив визнати договір дарування недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 229, ст. 230 ЦК України.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона тривалий час знає ОСОБА_1, він раніше мешкав разом з матірю, яка на теперішній час померла. На час життя тривалий час його мати не виходила на вулицю, останній раз померла заходила до неї близько 6 років тому. Кому саме померла подарувала квартиру вона не розповідала, а тому про це їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що позивач ОСОБА_1 приходиться йому батьком, та він мешкав з бабусею близько 10 років, та доглядав за нею. Після смерті бабусі зателефонував його дядя ОСОБА_2, та сказав, щоб він забрав свого батька та залишив квартиру, також погрожував виписати батька. Також свідок пояснив, що позивачу по справі стало відомо про договір дарування після смерті бабусі. Він пропонував відповідачу грошові кошти за половину квартири, однак той відмовився. За бабусею доглядав лише його батько, а відповідач до неї не приходив. Особисто йому бабуся про будь-які правочини стосовно спірної квартири не розповідала, під час укладення договору дарування бабусі було 81 рік.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що відповідач ОСОБА_2 В,В. приходиться їй чоловіком, та їй відомо, що позивач, який є братом відповідача існував за кошти їх матері. Її чоловік допомагав матері, купував продукти харчування, та коли вона вирішила подарувати спірну квартиру вона покликала її чоловіка. У них були ключі від вказаного житлового приміщення, однак син їх загубив. На теперішній час ОСОБА_1 мешкає у спірній квартирі та сплачує за комунальні платежі. Про укладений договір дарування бабуся їй нічого не розповідала.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він є сусідом ОСОБА_1 та мешкає на поверх нижче від нього протягом 6 років. В грудні 2016 року ОСОБА_1 його затопив, однак дверей не відчиняв, а коли прийшов відповідач ОСОБА_2, вони відчинили квартиру та побачили, що сантехніка знаходиться в дуже поганому стані.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні зазначила, що вона є тещею відповідача. Вказала, що була присутня на похоронах матері відповідача. Померла мати відповідача з приводу дарування нічого їй не розповідала. Їй відомо, що раніше квартири перебувала в хорошому стані, а тепер вона знаходиться дуже в поганому стані. Декілька років тому їй стало відомо про договір дарування. Чому до спірної квартири не вселився відповідач їй невідомо.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного суду України у п. 20 постанови « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 16.11.2009 року № 9 розяснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин , які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях ОСОБА_2,істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинні довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Позивач ОСОБА_1 та його представник таких фактів в судовому засіданні не довели.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні зазначали також, що мати- Слон Н.О. помилилася до обставин правочину, та була введена ОСОБА_2 в оману щодо природи провочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення

Відповідно ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 р. відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Договір дарування квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що договір дарування квартири був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Згідно ст. 44 та 45 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі.

Оскільки на момент укладення договору дарування жодних зауважень про неможливість здійснити нотаріальну дію в зв'язку з хворобою або фізичною вадою не надходило, оскільки це відповідало волі ОСОБА_5, тому в договорі відсутнє відповідне застереження, тому суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 поганий зір та розуміння своїх дій з боку ОСОБА_5 при укладанні договору.

Отже, на день розгляду справи позивачем ОСОБА_6 по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог за яких при укладанні договору дарування мала місце помилка - неправильне сприйняття ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення дарувальника, щодо природи договору, та прав та обов'язків сторін, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання.

Таким чином, суд, з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доказів , що за станом здоровя ОСОБА_5 та з урахуванням її віку вона не розуміла значення своїх дій позивач ОСОБА_1суду не надав, не підтвердили цє і свідки.

З моменту укладення договору дарування - з 2011 року та до дня своєї смерті 22.06.2016 року Дарувальник ОСОБА_5 не оспорювала вчинений їй правочин, що дає підстави суду вважати, що вона діяла добровільно, повністю розуміючи природу вчиненого нєю правочину,розпорядилася належним їй майном на свій розсуд.

У звязку з вищевикладеним суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 12.03.2011 року АДРЕСА_6, розташованої за адресою м. Харків вул. Зернова б. 53, який вчиненого під впливом обману, задоволенню не підлягають.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як вбачається зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 68331146 від 17.09.2016 року квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, на підставі договору дарування, серія та номер: 788, виданий 12.03.2011, видавник ОСОБА_3, приватний нотаріус ХМНО, дата та час державної реєстрації: 12.02.2015 року (а.с. 12).

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» від 24.10.2016 року в квартирі АДРЕСА_4 зареєстрований ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24.09.2004 року (а.с. 8).

ОСОБА_1 э рідним братом ОСОБА_2

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_14 підтвердили , що сантехника у спірній квартирі знаходиться у непридатному стані.

Таким, чином суд приходить до висновку що реєстрація відповідача в квартирі, створює позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою № 111, що розташована в м. Харкові по вул. Зернова б.53.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.10, 11, 58, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області - ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним- залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення- задовільнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні користування та розпорядження квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири № 111 , розташованої за адресою м. Харків вул. Зернова б. 53 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Мотивоване рішення виготовлено 06 березня 2017 року.

Суддя: ОСОБА_15