У Х В А Л А

12 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Шоста київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и л а:

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив: визнав за нею право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; вирішив питання розподілу судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Дніпровського районний суд м. Києва від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року залишив без змін.

5 травня 2017 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 15, 181-182, 317, 328, 392, 1216, 1218 ЦК України та статей 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 посилається на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2011 року, 6 червня, 11 липня та 17 жовтня 2012 року, 13 березня 2013 року та на постанову Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року.

До заяви додано клопотання, у якому ОСОБА_4 просить зупинити виконання ухвалених у справі рішень.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявниця, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування з огляду на те, що позивачка на підставі заповіту є спадкоємицею майна ОСОБА_7; фактично прийняла спадщину та, оскільки ОСОБА_7, набувши на підставі рішення суду право власності на частину нерухомого майна, не встиг його зареєструвати у зв'язку зі смертю, таке майно в порядку спадкування за заповітом переходить до ОСОБА_5

Наданими для порівняння рішеннями Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно з підстав того, що:

- рішення виконкому про передачу у власність спірної квартири та свідоцтво про право власності визнані недійсними з моменту їх прийняття, отже відсутні підстави вважати, що на момент смерті спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, входила до складу спадкового майна та могла бути успадкована позивачем (2 листопада 2011 року);

- спадкодавець не набув права власності на самочинно збудоване домоволодіння, а тому воно не входить до складу спадщини (6 червня 2012 року);

- за життя у спадкодавця виникло лише право користування спірною квартирою (11 липня 2012 року);

- спірна земельна ділянка не увійшла до складу спадкового майна, оскільки належала спадкодавцю на праві постійного користування (17 жовтня 2012 року);

- спадкодавець не мав права власності на пай із земель колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки на час його смерті державний акт на право колективної власності на землю сільськогосподарському підприємству, у якому він працював, не видавався (13 березня 2013 року);

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України у постанові від 7 жовтня 2015 року (справа № 6-641цс15) зазначив, що стаття 331 ЦК України в редакції чинній до часу смерті особи, право якої оспорюється, встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об'єкт, яке може бути об'єктом спадкування.

Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України зі змістом судового рішення, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Ураховуючи викладене, а також вимоги пункту 2 частини першої статті 3601 ЦПК України, клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання ухвалених у справі судових рішень підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 353, 355, 360, 3601 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Шоста київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання судових рішень залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко