Провадження № 2/161/223/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Гринь О.М.

з участю секретаря - Муригіної А.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на житло, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про захист прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на житло.

Свій позов обґрунтовує тим, що згідно договору дарування від 31.12.2013 року вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1. В цьому житловому будинку зареєстрований відповідач, її дядько, проте останній з 1999 року не проживає в ньому. В добровільному порядку відповідач за вказаною адресою реєстрації не знімається, а тому вона вимушена звернутись до суду для вирішення питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Просить постановити рішення, яким захистити її право власності та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити з підстав, які зазначені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки він інколи відвідує помешкання по АДРЕСА_1, виконує там певні господарсько-побутові роботи.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, заслухавши покази свідків, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, що вбачається із копії договору дарування житлового будинку із реєстровим № 1447 від 31.12.2013 року, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 15775523 від 31.12.2013 року (а.с.3, 4-6). Позивачу також на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2500 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.7-9).

Як вбачається із копії будинкової книги, у вищевказаному будинку зареєстровані позивач ОСОБА_1, бабуся позивача - ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3, дядько позивача (а.с.16-17).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Оскільки відповідач зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні як член сім'ї попереднього власника будинку, суд вважає, що позивач як новий власник будинку вправі ставити питання про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, як спосіб захисту права власності.

Так, із довідки Ратнівської сільської ради Луцького району Волинської області від 12.07.2016 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірному домоволодінні, що записано із слів його матері ОСОБА_5, із 1999 року (а.с.18).

Допитана в якості свідка голова Ратнівської сільської ради Луцького району Волинської області ОСОБА_6 суду пояснила, що в житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 постійно проживала бабуся позивача ОСОБА_5, однак за станом здоров'я почала потребувати стороннього догляду і її забрала до себе доглядати донька. Після чого ОСОБА_5 подарувала вказаний будинок внучці, позивачу у справі. Крім того, зазначила, що видана нею довідка про те, що відповідач не проживає за адресою реєстрації місця проживання з 1999 року ґрунтувалась на поясненнях ОСОБА_5, з якою вона розмовляла по телефону.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона проживає неподалік будинку АДРЕСА_1 і протягом останніх років не бачила відповідача за місцем його реєстрації.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 наданих в ході судового розгляду вбачається, що останній хоча і не проживає у спірному житловому будинку, однак сплачує комунальні послуги за його утримання, веде господарство, утримує особисте майно в будинку. На обґрунтування власних заперечень, відповідачем було також надано копію договору на користування електричною енергією для побутових потреб від 27.05.2005 року, рахунки за електроенергію від 11.05.2016 року, від 08.09.2016 року, від 06.07.2016 року, від 05.10.2016 року, від 03.11.2016 року та квитанції № 75 від 10.11.2016 року, № 5 від 05.10.2016 року.

В той же час, суд критично відноситься до поданих суду доказів, оскільки частина комунальних платежів була здійснена під час розгляду справи в суді. Комунальні платежі за період з травня по серпень 2016 року проводилися нерегулярно, із наявних відміток на вищевказаних рахунках вбачається, що останні здійснювалися на особовий рахунок зареєстрований за відповідачем, проте не містять вказівки на особу платника.

Із пояснень сторін вбачається, що будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є непридатним для проживання, будь-яких доказів, що у вищевказаному житловому будинку знаходяться особисті речі відповідача ОСОБА_3 суду надано не було.

Судом встановлено, що між позивачем як власником житлового будинку та відповідачем відсутня будь-яка домовленість щодо користування житлом. Окрім того, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не заперечував, що проживає у с. Одеради Луцького району із 1999 року.

У відповідності до положень ч.1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ч. 2 ст. 317 ЦК України - на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3, таким, що втратив право користування житловим будинком з господарського-побутовими будівлями АДРЕСА_1, слід задовольнити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 316, 317, 383, 393, 405 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком з господарського-побутовими будівлями АДРЕСА_1 Волинської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду О.М. Гринь