АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/4494/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Український страховий дім», Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5205/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення його позову до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Український страховий дім» (далі по тексту - ПрАТ «Український страховий дім»), Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі по тексту - МТСБУ), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Не погодившись із такою ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову. Зазначає, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. ст. 152, 209, 210, 213, 214 ЦПК України, що призвело до постановлення ухвали про задоволення заяви позивача про забезпечення позову з порушенням норм чинного законодавства. Вказує, що в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції не зазначено мотивів, на підставі яких суд дійшов висновку щодо необхідності такого заходу забезпечення позову як арешт майна відповідача, не вказано, у чому саме полягає реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зазначає, що спір щодо нерухомого майна між ним та ОСОБА_2 відсутній, а тому постановлена судом ухвала обмежує його законні права та інтереси щодо вільного розпорядження майном, яке належить йому на праві приватної власності. Вказує, що судом першої інстанції не у повному обсязі встановлено обставини, які мають істотне значення для справи. Зазначає, що судом не застосовано ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України, і не враховано позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

ОСОБА_3 при вирішенні апеляційної скарги покладався на розсуд суду.

В судове засідання ПрАТ «Український страховий дім», МТСБУ явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: ПрАТ «Український страховий дім», МТСБУ, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

09 лютого 2017 року у судовому засіданні ОСОБА_2 заявив клопотання про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_1

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

При цьому, суд виходив з положень ст. ст. 151-153 ЦПК України, а також з того, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може зробити неможливим чи ускладнити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог

Згідно п. 4 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відтак, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Порушуючи питання про забезпечення позову, ОСОБА_2 були надані належні та допустимі докази того, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладенням арешту на належну відповідачу земельну ділянку, ураховуючи характер та обсяг позовних вимог, а також те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на порушення судом першої інстанції положень ст. ст. 151, 152 ЦПК України.

Ураховуючи характер та обсяг позовних вимог, посилання відповідача на те, що обраний вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позивачем вимогами є безпідставними, оскільки доказів того, що вартість майна, на яке накладено арешт, перевищує ціну позову, суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що він не позбавлений права на звернення до суду із заявою про заміну виду забезпечення позову за наявності підстав, визначених ст. 154 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова