Провадження №2/760/293/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Бугайчука О.Р.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Самойленка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання недійсним Кредитного договору, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Кредитний договір , укладений з відповідачем.

Посилається в позові на те, що 30 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк»Укргазбанк», був укладений Кредитний договір № 74, за умовами якого та додаткової угоди від 28 квітня 2009 року, банк зобов»язався надати йому кредит у розмірі 60 000, 00 доларів США від 14,4 % річних строком до 10 травня 2018 року.

При укладенні договору банком були порушені його права, як споживача банківських послуг.

Кредитний договір не відповідає законодавству України, волі та інтересам позивача, порушує його права та законні інтереси.

Зазначає, що банк не повідомив йому, як споживачу банківських послуг в галузі споживчого кредитування, в належній формі всі умови кредитування, інформації про умови кредитування, а саме про орієнтовну сукупну вартість кредиту, перелік всіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тип процентної ставки тощо.

З точки зору закону банки зобов»язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з даною інформацією.

В порушення вимог закону відповідачем не була надана йому інформація, визначена ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів».

Вважає, що з точки зору ст.19 Закону це є нечесною підприємницькою практикою, що тягне за собою його недійсність.

Нечесна підприємницька практика є такою, що вводить споживача в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткийй ,незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Ненадання банком йому інформації, визначеної ст.11 Закону, завадила йому здійснити свідомий вибір, що зумовило укладання договору на вкрай невигідних умовах.

Крім того, ст.18 Закону визначено, що продавець / виконавець, виробник/ не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими.

Крім того, договір не містить порядку його зміни з врахуванням інтересів його, як споживача, не містить умов його припинення, що є істотною умовою договору.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилався на те, що при укладенні договору сторони досягли всіх істотних умов договору, визначили сукупну вартість кредиту, плату за кредит, строки його погашення, процедуру видачі кредиту.

Крім того, при укладенні договору позивач отримав повну інформацію як про орієнтовні умови кредитування, так і про сукупну вартість кредиту, про що особисто розписався в Додатку №1 до Кредитного договору, умовах кредитування та заяві-позичальника фізичної особи на отримання кредиту.

Вважає, що умови укладеного з позивачем договору відповдають вимогам закону, волевиявленню сторін, підтвердженням чого є виконання умов договору позивачем протягом тривалого часу.

Окрім заперечень по суті позову, зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду, а тому просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Встановлено, що 30 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк »Укргазбанк», був укладений Кредитний договір № 74, за умовами якого банк зобов»язався надати позивачу кредит у розмірі 40000, 00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8% строком до 10 травня 2018 року.

Пунктом 3.1.1 договору банк взяв на себе зобов»язання відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 і рахунок для погашення заборгованості за договором № НОМЕР_2.

Додатковою угодою №1 до Кредитного договору від 12 вересня 2008 року сторони дійшли згоди, що банк надає позичальнику кредит у сумі 40000, 00 доларів США на строк з 30 травня 2008 року до 11 вересня 2008 року.

12 вересня 2009 року банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну відкличну лінію в сумі 60000, 00 доларів США з врахуванням раніше наданих коштів до 10 травня 2018 року під 14,4 % річних.

Відповідно до п.3.1.2 договору надання кредиту здійснюється в день укладення договору.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив і цього не спростовував представник позивача, банк свої зобов»язання за умовами договору виконав, надав позивачу кредит у розмірі, визначеному договором.

Представник відповідача в судовому засіданні також зазначив і цього не спростував представник позивача, позивач виконував умови договору, погашав кредит та відсотки за користування коштами.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов"язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ч.1 ст.628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зі змісту кладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторони досягли всіх його істотних умов, визначили суму кредиту, розмір відсотків, строки погашення кредиту, процедуру видачі коштів.

Крім того, з заяви позичальника-фізичної особи, підписаної сторонами, вбачається, що позивачу була в письмовій формі та в повному обсязі доведена інформація, передбачена п.2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів».

/ а.с. 10 - 21 /

Аналізуючи дані норми закону, а також викладене вище, суд приходить до висновку, що кредитний договір був укладений за взаємною згодою сторін, відповідає

домовленості сторін, викладеній в ньому, а тому має виконуватися сторонами.

Відповідно до ст.629 та 638 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Виходячи з викладеного вище, порядку, умов та обставин укладення Кредитного договору між сторонами, добровільності даного договору з боку позивача, суд приходить до висновку, що його умови відповідають нормам цивільного законодавства України та не суперечать іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення

обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як на обман банку при укладенні Кредитного договору позивач посилається на використання банком нечесної підприємницької практики, що призвело до введення його, як позичальника, в оману щодо обставин, що мають істотне значенні, містить несправедливі умови, його зміст суперечить актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України на сторони покладається обов'язок доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Як зазначається в ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, сторони не спростовували і це підтверджується копією кредитного договору, позивач був ознайомлений з його змістом та умовами, підписав його, тобто, висловив свою волю на укладення кредитного договору на умовах, викладених у ньому.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що оспорюваний кредитний договір та умови, викладені в ньому, був укладений внаслідок обману з боку відповідача, суду не надано і не встановлено таких у судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні не спростовував, що ініціатором отримання кредиту був саме позивач, до отримання кредиту його ніхто не примушував і своєї послуги банк йому до звернення за його отриманням не нав»язував.

Що стосується посилання позивача в обгрунтування недійсності кредитного договору на норми Закону України «Про захист прав споживачів», суд зважає на наступне.

Так, сторони в судовому засіданні не заперечували, що зміст кредитного договору був погоджений та підписаний обома сторонами, при його підписанні сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема, погодили ціну, строк дії договору, відсоткову ставку за користування кредитом, інші платежі, які позивач брав на себе зобов'язання сплачувати, графік та розмір платежів, інші умови користування кредитом та його повернення, а також відповідальність сторін.

Крім того, представник відповідача пояснив і цього не спростовував представник позивача, оспорюваний кредитний договір позивач виконував протягом тривалого часу, а звернення до суду з позовом про визнання його недійсним мало місце після зверненням банку до Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з нього заборгованості, яким провадження в справі зупинено до вирішення даного спору.

З заяви - позичальника фізичної особи вбачається, що при укладенні договору банк надав позивачу в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

/ а.с.74 - 75 /

Крім того, відповідно до ч.1, п.5 ч.2 та ч.6 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як встановлено вище, при укладенні Кредитного договору між сторонами банком були виконані вимоги ст.11 Закону, про що свідчить підпис позивача, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорі споживчого кредиту, підписаного позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відповідність укладеного між сторонами Кредитного договору вимогам закону, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст.3,6, 15,16, 203, ч.1 ст.215, 230,526,626-629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.11 ч.2, 18,19,21 Закону України « Про захист прав споживачів», ст.ст.3-4,10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання недійсним Кредитного договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя