Провадження № 2/161/192/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Олексюка А.В.,

при секретарі - Новаковської В.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно.

Свій позов мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.11.2005 року відповідач являється власником ? частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1.

Іншими співвласниками будівлі є її батько ОСОБА_4, якому належить ? частки та його дядько ОСОБА_5, якому належить ? частки даного будинку.

Вказує, що 29.06.2011 року вона уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу частини вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, згідно якого остання зобов'язувалась продати належну їй частку будинку та земельної ділянки за обумовлену ціну, яка складала 1000,00 доларів США.

Оскільки всієї суми коштів у позивача не було, сторони домовились про оплату вартості спірного майна частинами. Повний розрахунок позивач повинна була провести за 5 років, тобто до 29.06.2016 року рівними частинами кожних пів року по 100,00 доларів США. Після повного розрахунку, ОСОБА_3 зобов'язувалсь протягом двох місяців підготувати всі документи для оформлення договору в нотаріуса. Договір сторони повинні були укласти 29.08.2016 року.

Зазначає, що вона повністю виконала взяті на себе зобов'язання та сплатила повність обумовлену договором суму, що підтверджується розписками.

Проте, відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання.

Просить суд визнати дійсним укладений між нею та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу ? частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1 та ? частки земельної ділянки, належної ОСОБА_3 згідно державного акту серії НОМЕР_1 від 05.08.2009 року, визнавши за нею право власності на дане майно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовну заяву, з підстав в ній зазначених. Просили суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.06.2011 року сторони домовились про купівлю-продаж ? частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.11.2005 року та ? частки земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування цього ж житлового будинку, яка належить ОСОБА_3 згідно державного акту серії НОМЕР_1 від 05.08.2009 року (а.с. 12).

Сторонами було обумовлено вартість спірного майна, яка становила суму в розмірі 10000,00 доларів США, які ОСОБА_1 зобов'язувалась передати продавцю - ОСОБА_3 частинами. Повний розрахунок позивач повинна була провести за 5 років, тобто до 29.06.2016 року рівними частинами кожних пів року по 100,00 доларів США. Після повного розрахунку, ОСОБА_3 зобов'язувалсь протягом двох місяців підготувати всі документи для оформлення договору в нотаріуса.

ОСОБА_3 надано розписку про отримання в період з 29.12.2011 року по 29.0.2016 року суми коштів в розмірі 10000,00 доларів США згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2011 року (а.с. 12).

Однак, в розписці не вказано, що вказана сума отримана в оплату вартості частки будинку та земельної ділянки, а дата укладеного договору купівлі-продажу вказана не 29.06.2011 року, а 29.12.2011 року.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.09.2010 року, ОСОБА_5 являється власником ? частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1, житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 2/8 часки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1, житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.13, 14).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, однією з них є: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

В даному випадку, сторони не дотримали вимоги ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Проте, всупереч ст.60 ЦПК України, сторони не надали суду жодних належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Крім того, при вирішенні даної справи судом враховано, що частина друга статті 220 ЦК України не може застосовуватись щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, зокрема договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють жодних прав та обов'язків для сторін.

На підставі наведеного суд, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 210, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк