ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Відкритого акціонерного товариства «Слов'янський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Слов'янський керамічний комбінат» (далі - ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат»), у якому зазначала, що з 08 вересня 1971 року по 31 грудня 2000 року вона працювала у ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» та була звільнена 31 грудня 2000 року у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні їй не було виплачено заробітну плату в повному обсязі.

Посилаючись на зазначені обставини, просила виплатити заборгованість із заробітної плати в сумі 992 грн 57 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 2 036 грн 85 коп., 3 % річних від простроченої суми в сумі 394 грн 55 коп. та моральну шкоду в сумі 3 тис. грн.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Слов'янський керамічний комбінат» на користь ОСОБА_6 заборгованість із заробітної плати у розмірі 992 грн 57 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Слов'янський керамічний комбінат» судовий збір на користь держави у сумі 243,60 грн.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати скасовано.

Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 992,57 грн та моральної шкоди в сумі 1 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача на оплату праці невиплатою заробітної плати тривалий час порушено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 625 ЦК України не застосовується в трудових правовідносинах.

У задоволенні вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 2 036,85 грн суд першої інстанції відмовив, посилаючись на те, що позивач вибрав неправильний спосіб захисту порушених прав, законодавством не передбачено проведення компенсації після припинення між працівником та підприємством трудових відносин. Порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб - у порядку, встановленому ст. 117 КЗпП України.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що оскільки Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін та у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується, відсутність належних та допустимих доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) унеможливлює проведення розрахунку компенсації та є підставою для відмови у позові через його недоведеність.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач ОСОБА_6 працювала у ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» та була звільнена 31 грудня 2000 року у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Як вбачається з копії листа ліквідатора ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» від 15 квітня 2015 року, постановою Господарського суду Донецької області від 25 грудня 2008 року у справі № 33/41Б припинено процедуру розпорядження майном ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат», відкрито ліквідаційну процедуру у справі, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Жмайла О.І. та відповідно до списку працівників, які мають заборгованість з виплати заробітної плати підприємства-банкрута - ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» - заборгованість із заробітної плати ОСОБА_6 становить 992,57 грн.

У листі ліквідатор також зазначає що, на його думку, на теперішній момент погашення заборгованості із заробітної плати підприємства банкрута - ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» - перед працівниками товариства в межах справи про банкрутство неможливе, зважаючи на відсутність ліквідних активів, а отже, і грошових коштів від їх реалізації.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Разом із тим ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Однак вищевказаних положень норм матеріального права суд не врахував, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до порушення норм процесуального права.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом положень норм чинного трудового законодавства обов'язок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено саме на роботодавця і саме він у розумінні ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України може надати такі документи в якості доказів у справі.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не витребував вказаних документів від відповідача, тобто не вчинив необхідних процесуальних дій із забезпечення доказів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин передчасним є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з відсутністю належних доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати та захисті трудових прав позивача, які він вважає порушеними.

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відмовляючи у задоволенні позову у частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, суд усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак