Справа №480/731/17 19.09.2017 190917 19.09.2017
Провадження №22-ц/784/2029/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий по першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_3,

представників осіб, які подали апеляційні скарги - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 липня 2017 року

за позовом

ОСОБА_8 до державної установи «Ольшанська виправна колонія №53», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_9, про визнання довіреності недійсною,

в с т а н о в и л а :

04 травня 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до Ольшанської виправної колонії №53, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_9, про визнання довіреності недійсною.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що він відбуває строк покарання в Ольшанській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області № 53.

На початку травня 2015 року його у колонії відвідав знайомий, який розповів, що у нього є покупець на його будинок та запропонував йому допомогу у його продажі.

Він погодився за умовою, що той допоможе отримати втрачений паспорт для подальшого оформлення довіреності у нотаріуса який може приїхати до колонії.

В подальшому, 09 червня 2015 року, начальником Ольшанської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області № 53 ОСОБА_10 була посвідчена довіреність, на підставі якої він уповноважив ОСОБА_9 на ведення спадкових справ по оформленню спадщини на майно, що залишилося після смерті матері ОСОБА_11, а саме житлового будинку,що находився за адресою м. Миколаїв, вул. Друга набережна, 12.

Через деякий час він дізнався, що його будинок без його відома та згоди, на підставі вищевказаної довіреності продано, а гроші від продажу будинку йому повернуто не були.

Посилаючись на те, що при посвідченні відповідачем довіреності від 09 червня 2015 року відповідач своїми діями суттєво порушив вимоги цивільного законодавства, а саме те, що в довіреності зазначено про посвідчення його особи за паспортом, який виданий 21 січня 2014 року, хоча паспорт ним втрачено, цією довіреністю він уповноважив ОСОБА_9 на ведення спадкових справ по оформленню спадщини після смерті матері ОСОБА_11 та його продаж, хоча житловий будинок належав йому, що призвело до порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, позивач просив визнати вищевказану довіреність недійсною.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 липня 2017 року позов задоволено.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_6- ОСОБА_4, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне встановлення обставин справи та невірне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представників осіб, які подали апеляційні скарги, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Відповідно до ч. ч. 1-2, 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. За своєю юридичною сутністю, видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам, що передбачені статтею 203 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, не заперечуючи факту її підписання, посилався на те, що при посвідченні начальником виправної установи довіреності від 09 червня 2015 року не було встановлено його ( ОСОБА_8М.) особу, оскільки у нього був відсутній паспорт, в звязку з його втратою. За такого довіреність є недійсною.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач заперечує дійсність такого правочину, то його слід визнати недійсним.

Проте з таким висновком суду погодитися у повній мірі не можна.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства ( ч.1,3 ст.237 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.3 ст.245 ЦК України довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора.

Такі довіреності в силу приписівп. 3 ч. 2 ст. 40 Закону України "Про нотаріат" прирівнено до нотаріально посвідчених.

Статтею 43 Закону України "Про нотаріат" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно п. 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419, начальники установ виконання покарань та слідчих ізоляторів мають право посвідчувати заповіти і довіреності осіб, що тримаються в таких установах.

Посадові, службові особи з'ясовують обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які звернулися за посвідченням заповітів і довіреностей, виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ( абз.1 п.5 Порядку).

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими пунктом 6 цього Порядку (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, що звернулася за посвідченням заповіту чи довіреності ( абз. 7 п.5 Порядку).

За положеннями п. 6 Порядку, посадові, службові особи встановлюють особу, що звернулася за посвідченням заповіту чи довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність.

Начальники установ виконання покарань та слідчих ізоляторів під час посвідчення заповітів і довіреностей встановлюють особу та перевіряють її цивільну дієздатність у порядку, передбаченому для таких установ.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_8 засуджено за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва і для відбування покарання направлено до Ольшанської виправної колонії № 53.

Особу засудженого ОСОБА_8 при прийнятті його до виправної установи встановлено відповідно до п.2.1,2.1.3 Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 червня 2012 року N 847/5, а саме документів, що знаходяться в особовій справі засудженого ( документами ( або їх копіями), що посвідчують особу, за фотокартками та особистими прикметами, за дактилоскопічною картою).

09 червня 2015 року начальник виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області №53 полковник внутрішньої служби ОСОБА_10 посвідчив довіреність ОСОБА_8, якою він уповноважив ОСОБА_9 на представлення його інтересів.

Позивач у позові посилається на те, що на час посвідчення довіреності його особу було встановлено на підставі паспорту, який ним було втрачено.

Проте належних і переконливих доказів того, що встановлення його особи при посвідченні начальником довіреності відбувалося за паспортом, і таким чином було порушено його права позивач не надав. Посилання на втрату ним паспорта також не підтверджено доказами у відповідності до ст.ст. 59-60 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зазначення в довіреності паспортних даних позивача було здійснено на підставі завіреної Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області копії паспорта, яка знаходиться в особовій справі засудженого, проте це не впливає на визначений порядок встановлення особи, яка перебуває в установі відбування покарання, оскільки її особу вже встановлено на момент розміщення в такій установі на підставі матеріалів особової справи у їх сукупності. Відтак це не є підставою для визнання довіреності недійсною.

В оспорюваній довіреності ОСОБА_8 чітко визначив права та повноваження представника ( ведення спадкових справ по оформленню спадщини після смерті матері, а саме житлового будинку,12 по вул. 2 Набережна у м. Миколаєві, продаж належного йому цілого житлового будинку та/або його частки за вищевказаною адресою, за ціну та на умовах на його розсуд, для цього він надав йому право вести переговори з усіх питань, які будуть стосуватися його, одержувати будь-які документи та дублікати документів, довідки, заяви, листи, витяги , свідоцтва, технічний паспорт та інші документи, отримувати та сплачувати належні йому грошові кошти за вищевказаною угодою; розписуватися за нього, та інше), підпис позивача завірено ОСОБА_10, про що зроблений запис в кінці документу "Довіреність підписав гр. ОСОБА_8 в моїй присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено".

Отже, з врахуванням викладеного начальник Ольшанської колонії №53 під час посвідчення довіреності встановив особу ОСОБА_8 та перевірив його цивільну дієздатність у порядку, передбаченому для таких установ, за документами, які виключають будь-які сумніви щодо його особи.

Твердження позивача про те, що не було необхідності надавати повноваження представникові для оформлення спадкових прав після смерті його матері, оскільки він є власником цього будинку, а для надання повноважень на здійснення відчуження належного позивачу майна окремо буде викликано нотаріуса, не заслуговують на увагу і не слугують підставою для визнання довіреності недійсною, оскільки всі дії начальника виправної установи здійснено у відповідності до законодавства та волевиявлення довірителя, який самостійно визначив коло повноважень представника щодо спірного майна на момент її посвідчення.

Посилання в позові на неналежне виконання повіреним його повноважень, а саме неповернення грошових коштів від продажу нерухомого майна, є самостійною підставою для звернення з відповідними вимогами до нього.

Крім того, це вкотре підтверджує дійсність намірів позивача щодо розпорядження належним йому майном шляхом видачі оспорюваної довіреності з визначеним колом повноважень повіреного.

Все вищевикладене свідчить про те, що видача позивачем довіреності на ім'я ОСОБА_9 була вільною й відповідала його внутрішній волі, а тому спростовує твердження позивача про відсутність такого волевиявлення на момент вчинення цього правочину.

Приймаючи до уваги, щоу порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право особи, а позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав діями відповідача під час посвідчення оспорюваної довіреності, волевиявлення на вчинення даного правочину було вільним, відповідало його внутрішній волі та було направлено на настання відповідних правових наслідків, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недійсною довіреності з огляду на правомірність її видачі.

Враховуючи викладене, переглянувши рішення суду в межах заявлених позивачем вимог та доводів, обґрунтувань і доказів апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а відтак рішення суду першої інстанції, в силу п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В силу ч.5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 слід стягнути по 704 грн. кожному судового збору за подачу ними апеляційних скарг.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до державної установи «Ольшанська виправна колонія №53», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_9, про визнання довіреності недійсною відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 по 704 грн. кожному судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

ОСОБА_12