АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1133/17 Головуючий 1 інст. Черняк В.Г.
Справа № 644/6634/16-ц Доповідач Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» лютого 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Харківська міська рада, Орджонікідзевський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4. В обґрунтування свого позову посилалися на те, що квартира АДРЕСА_1 (раніше проспект Фрунзе) в місті Харкові надана у 1963 році ОСОБА_5, бабі ОСОБА_1, на сім`ю, що складалася з пяти осіб. Після смерті ОСОБА_5 особистий рахунок на квартиру у 1983 році було переоформлено на ОСОБА_1

Зазначили, що на даний час квартира не приватизована та знаходиться у комунальній власності.

Вказали, що в квартирі зареєстровані і постійно проживають ОСОБА_1, її дочка ОСОБА_3 і син від першого шлюбу ОСОБА_2 Раніше у квартирі проживав чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_6, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 1983 року.

29 квітня 2003 року ОСОБА_6 помер, у звязку з чим був виписаний з квартири.

Зазначили, що ще за життя ОСОБА_6 у квартиру вселився для тимчасового проживання і був зареєстрований в ній його син від першого шлюбу відповідач ОСОБА_3, але фактично у квартирі він прожив приблизно шість місяців.

У грудні 1993 року він забрав свої речі, виселився і виїхав із квартири та з цього часу він у квартирі не зявлявся і ніколи в ній не проживав.

Вважали, що ОСОБА_3 без поважних причин виселився добровільно, зі скаргами чи заявами з приводу виселення нікуди не звертався, ніяких претензій до них з приводу не проживання в квартирі не предявляв. З моменту виселення відповідач спірною квартирою не цікавився, участі в її утриманні та ремонті не приймав, квартплату і комунальні платежі не сплачував.

Просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 зі зняттям його з реєстрації за вказаною адресою.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року та додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково, визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 3, що знаходиться за адресою: м. Харків, проспект Індустріальний, № 57; в частині зняття ОСОБА_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. При цьому посилалася на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що позивачами не надано доказів щодо не проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі більше шести місяців; що власником вказаного приміщення є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради, а позивачі є лише його наймачами (користувачами); що позивачами не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи ОСОБА_3, також не надано інформації із закладів соціального захисту населення щодо визнання ОСОБА_3 непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги або перебування у місцях позбавлення волі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Задовольняючи позов в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з доведеності позову.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 71 ЖК України та розяснень, наданих у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змінами та доповненнями право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. При цьому розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 (раніше проспект Фрунзе) в місті Харкові, в якій зареєстровані позивачі та ОСОБА_3, є неприватизованою.

Основним наймачем цієї квартири є ОСОБА_1 Квартира знаходиться в комунальній власності. Із довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 02 серпня 2016 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 з 1973 року, ОСОБА_2 з 1990 року, ОСОБА_3- з 1992 року та ОСОБА_3 з 2000 року.

Із акта від 03 серпня 2016 року, який підписано мешканцями будинку № 57 вбачається, що ОСОБА_3 з травня 1993 року в цій квартирі не проживає.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 підтвердила, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі більше 20 років. Проте, з заявою щодо оголошення розшуку ОСОБА_3 до правоохоронних органів та з заявою щодо визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім або оголошення його померлим до суду позивачі не зверталися. Комунальні платежі сплачуються і за ОСОБА_3

Зазначила, що інших доказів відсутності ОСОБА_3 за місцем реєстрації, крім акта від 03 серпня 2016 року у позивачів немає.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, не зясував причини відсутності відповідача понад встановлені строки в спірній квартирі, не звернув увагу на те, що один акт від 03 серпня 2016 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з травня 1993 року не є достатнім доказом для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Інших доказів не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі з травня 1993 року з поважних причин відповідно до положень статті 71 ЖК України та розяснень, наданих у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змінами та доповненнями, крім одного акта відповідно до статей 58, 59 ЦПК України матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх також не надано.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Неповно зясувавши обставини, що мають значення для справи, не звернувши увагу на вимоги закону, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.

Оскільки заочне рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Частиною 1 статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки в доводах апеляційної скарги не зазначено про оскарження додаткового рішення, в суді апеляційної інстанції воно не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії