Справа № 202/4792/16-ц
Провадження №2 /202/1028/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді Волошина Є.В.

за участю секретаря Величко А.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача 1 ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

представника третьої особи 3 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, ОСОБА_8, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення. В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1, на підставі рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради №457 від 19 вересня 2009 року, є опікуном малолітньої ОСОБА_6, якій, цим же рішенням, надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради №578 від 20 листопада 2009 року за малолітньою ОСОБА_6 закріплено житло за адресою: АДРЕСА_1, у якому вона проживала та була зареєстрована разом із матірю. Разом з цим, ОСОБА_8 (мати малолітньої ОСОБА_6, яка позбавлена батьківських прав), здійснила відчуження вищезазначеної квартири, уклавши 25 січня 2010 року договір купівлі-продажу із ОСОБА_3 та попередньо знявши ОСОБА_6 з реєстрації. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2012 року зняття з реєстрації малолітньої ОСОБА_6 визнано недійсним та поновлено права дитини на користування вищезазначеним житловим приміщенням. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2012 року (справа №0417/2-342/2012) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 25 січня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано недійсним та зобовязано сторони повернути одна одній отримане на виконання даного договору. Разом з цим, до теперішнього часу вищезазначена квартира перебуває у володінні ОСОБА_3, де остання весь час і проживає, у звязку із чим малолітня ОСОБА_6 позбавлена можливості реалізувати своє право на користування даною квартирою. На підставі викладеного, посилаючись на ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ЗУ «Про охорону дитинства», ст.391 ЦК України просить суд усунути малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкоди у користуванні квартирою №22 у будинку №11 по вул.Гулі Корольової у м.Діпрі, шляхом виселення із вказаної квартири ОСОБА_3, ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалами суду від 02 березня 2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені ОСОБА_8 та орган опіки та піклування Індустріальної районної у м.Дніпрі ради.

В судовому засіданні позивач зі своїм представником позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач зі своїм представником позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначили, що право власності на спірну квартиру, за рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2017 року по цивільній справі №0417/2-342/2012, повернулось до ОСОБА_8 а не до неповнолітньої ОСОБА_6, у звязку із чим остання має лише право користування спірною квартирою а не право власності. Також зазначили, що суду не було надано доказів того, що відповідачі чинять перешкоди малолітній ОСОБА_8 у користуванні квартирою №22 у будинку №11 по вул.Гулі Корольової у м.Діпрі. Виселення без надання іншого житлового приміщення неповнолітньої ОСОБА_10 зі спірної квартири є недопустимим без відповідного висновку органу опіки та піклування. Представник відповідача також зазначила, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, оскільки виселення особи з квартири, яка в ній зареєстрована не відповідає умовам цивільного законодавства.

Представник органу опіки та піклування Індустріальної районної у м.Дніпрі ради в судовому засіданні позов підтримала частково, а саме щодо виселення ОСОБА_3 В частині позовних вимог про виселення зі спірної квартири, без надання іншого житла, малолітньої ОСОБА_10 та її законного представника - ОСОБА_7 просила відмовити.

ОСОБА_8 в судове засідання не зявилась, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність не подавала.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_11, відомості про якого внесені згідно ч.1 ст.135 СК України та ОСОБА_8, яка Рішенням Індустріального районного суду від 27 серпня 2009 року позбавлена батьківських прав.

ОСОБА_1, на підставі Рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради №457 від 19 вересня 2009 року, є опікуном малолітньої ОСОБА_6, якій, цим же рішенням, надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Відповідно до п.3 вищезазначеного рішення визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 разом з опікуном ОСОБА_1 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Гагаринська, буд.76.

Згідно п.4 вищезазначеного рішення, з метою захисту житлових прав малолітньої ОСОБА_6, відновлення її права на проживання та користування житлом за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_1 було надано дозвіл на здійснення реєстрації підопічної ОСОБА_6 за вищезазначеною адресою, де вона була зареєстрована та мала право користування житлом.

Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у м.Дніпропетровську ради №578 від 20 листопада 2009 року за малолітньою ОСОБА_6В, закріплено житло за адресою: АДРЕСА_3, в якому вона проживала і була зареєстрована з матірю ОСОБА_8

Разом з цим, 25 січня 2010 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2012 року (справа №0417/2-342/2012) вищезазначений договір купівлі-продажу був визнаний недійсним та зобовязано ОСОБА_8 та ОСОБА_3 повернути другій стороні в натурі все, що вони отримали на виконання даного договору купівлі-продажу.

Станом на день розгляду справи, спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_3, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та у судовому засіданні неоспорювалось сторонами.

Згідно довідки №2790, виданої 04 липня 2016 року КВЖРЕП Індустріального району в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 з березня 2010 року, ОСОБА_7 червня 2011 року та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 червня 2011 року.

Факт реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_7 за вищезазначеною адресою також підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Дніпропетровській області.

Враховуючи, що відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі до визнання договору-купівлі продажу недійсним, суд приходить до висновку, що відповідачі вселилися до неї на законних підставах.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Так, як на підставу позову про виселення відповідачів з квартири позивач посилається на ст.391 ЦК України, згідно якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також на ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що малолітня ОСОБА_6 є членом сімї власника спірної квартири, проте відповідачі перешкоджають їй у здійсненні нею права користування цією квартирою.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що за малолітньою ОСОБА_6 визначено два місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4 та квартира АДРЕСА_5.

На час розгляду справи малолітня ОСОБА_6 проживає разом зі своїм опікуном за адресою: м.Дніпро, вул.Гагаринська, буд.76, що неоспорюється сторонами.

Будь яких доказів того, що відповідачі чинять перешкоди малолітній ОСОБА_6 у користуванні квартирою №22 у будинку №11 по вул.Гулі Корольової у м.Дніпрі, суду надано не було.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Як вже було зазначено судом, відповідачі зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_5 на законних підставах.

Разом з тим, позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою №22 у будинку №11 по вул.Гулі Корольової у м.Дніпропетровську, позивачем заявлено не було.

Однією із позовних вимог є виселення малолітньої ОСОБА_13 та її законного представника ОСОБА_7

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Так, відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції про права дитини.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином виселення неповнолітньої ОСОБА_13 та її законного представника без надання іншого жилого приміщення є неможливим.

Іншого постійного жиле приміщення, яке повинне бути надано відповідачам при задоволенні позовних вимог, суду не надано.

Враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі на законних підставах, позовних вимог про визнання їх такими, що втратили право користування цією квартирою не заявлено, доказів перешкоджання малолітній ОСОБА_6 у користуванні спірною квартирою не надано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,57-60,88,208,209,212-215,294 ЦПК України -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, ОСОБА_8, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 13 травня 2016 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Волошин Є.В.