Справа № По-92/11 Головуючий у І інстанції Нікушин В.В.
Провадження № 22-ц/780/2388/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 58 18.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Гуля В.В.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2011 року у справі за поданням державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , -

встановила:

У липні 2011 року державний виконавець звернувся до суду з вказаним поданням, яке обґрунтовував тим, що на виконанні у відділі ДВС Києво- Святошинського РУЮ у Київській області знаходиться виконавчий лист за № 2-659/10, виданий 17 березня 2010 року Києво-Святошинським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний ощадний банк» 1 554 690,61 гривень.

По вказаному виконавчому документу державним виконавцем 17 грудня 2010 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. У добровільному порядку ОСОБА_2 рішення суду не виконав.

Враховуючи викладене, державний виконавець відділу ДВС Києво-Святошинського РУЮ у Київській області просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2011 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобов'язань.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказану ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необгрунтованість судового рішення, порушення судом норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не перевірив факт ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні, який не виконав рішення суду, а тому його слід тимчасово обмежити у праві на виїзд за кордон.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", у п.5 ст. 6 якого передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Стаття 6 цього Закону передбачає, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Обмеживши ОСОБА_2 у конституційному праві виїзду за межі кордону України, суд не врахував вказані положення Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", не перевірив факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, чи вживались державним виконавцем інші заходи для забезпечення виконання судових рішень. Суд першої інстанції не досліджував матеріали виконавчого провадження.

Крім того, всупереч вимог ч.2 ст. 377-1 ЦПК України щодо розгляду подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України за участю державного виконавця, судом першої інстанції розглянуто таке подання у відсутності державного виконавця.

За змістом ч.2 ст. 377-1 ЦПК вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства .

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У поданні державного виконавця, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо надання боржнику строку для добровільного виконання рішення, ухилення від виконання рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Оскільки суд при поставленні ухвали не з'ясував обставин, що мають значення для вирішення спору, порушив порядок її постановлення, ухвалу суду не можна вважати законною та обґрунтованою, вона підлягає скасуванню з передачею питання на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки встановлені порушення процесуального права перешкоджають суду апеляційної інстанції дослідити нові докази, чи обставини, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді справи слід врахувати наведене, більш повно

з'ясувати обставини справи, права та обов'язки сторін та вирішити спір відповідно до вимог закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2011 року скасувати.

Вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді