Категорія 5 Головуючий у 1 інстанції Овчиннікова О.С.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Попової С.А,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, законного представника малолітнього ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, про визнання договорів дарування недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

11 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права власності, зазначаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік - ОСОБА_6 Після його смерті лишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2 та нежитлової будівлі - магазину по АДРЕСА_3, які були набуті ним на підставі договорів дарування з його сином ОСОБА_7 та не були зареєстровані в установленому порядку. Син - ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя чоловік склав заповіт, згідно якого все майно заповідав їй, тому просила визнати за нею права власності на вищевказане майно.

07 липня 2016 року ОСОБА_3, в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договорів дарування недійсними. Посилалась на те, що у вересні 2008 року її чоловік ОСОБА_7 під впливом тяжких обставин був змушений здійснити відчуження вищевказаного майна шляхом укладення договорів дарування зі своїм батьком ОСОБА_6 Укладення даних договорів не було вільним та не відповідало внутрішній волі її чоловіка. Тому просила визнати договори дарування квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2 та нежитлової будівлі - магазину по АДРЕСА_3, недійсними.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, законного представника малолітнього ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8, третю особу ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, від якого мали двох дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Син позивача - ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 11 вересня 2007 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4.

24 вересня 2008 року ОСОБА_7 подарував своєму батькові - ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю - магазин по АДРЕСА_3. З договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Тюріною В.Б. 30 вересня 2008 року за реєстровим номером № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_7 також подарував ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.16-17).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8).

Згідно заповіту складеному 02 липня 2014 року, ОСОБА_6 заповів все майно своїй дружині ОСОБА_2 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (а.с.6).

ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки право власності за померлим ОСОБА_6 на об'єкти нерухомого майна, набуті на підставі договорів дарування, за його життя зареєстровані не були (а.с.29).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про визнання права власності на спадщину за заповітом, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_6 не набув в установленому законом порядку права власності на вищевказані об'єкти нерухомості, а тому, до позивача не перейшло право отримання майна у спадщину за заповітом.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому (ст.1236 ЦК України).

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 посилалася на те, що її чоловік ОСОБА_6 став власником об'єктів нерухомості на підставі договорів дарування і за життя залишив заповіт, яким все своє майно заповідав саме їй, а оскільки нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом, то спадкоємець звернулася за захистом свого права до суду.

Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За положеннями ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому, стаття 334 ЦК України визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 210 ЦК України закріплено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Крім того, статтями .3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції від 15 грудня 2005 року, яка діяла станом на 28,30 вересня 2008 року), передбачалося, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно. Право власності на будівлю, споруду, їх частину (квартиру, офісне приміщення тощо) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, якщо власники даної земельної ділянки та будівель, споруд, розташованих на ній, не поєднуються в одній особі. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що договори дарування були оформлені нотаріально та зареєстровані у Державному реєстру правочинів не є підтвердженням набуття ОСОБА_6 права власності на об'єкти нерухомості в установленому порядку, а тільки вказують на дотримання норм права при укладенні та реєстрації саме договорів, а не права власності.

У скарзі на рішення ОСОБА_2 вказує також, що у всіх договорах дарування відображено, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на квартиру, інших документів, які посвідчують приналежність дарувальнику предмета договору, ключів і технічної документації, є прийняттям дару і це відповідає положенням ст.722 ЦК України, яка визначає, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів.

Однак, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 та матеріалів справи, позивач не представила суду першої інстанції будь-яких доказів, які б підтвердили той факт, що об'єкти дарування перейшли у безпосереднє володіння, користування та власність спадкодавця. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, зазначала, що оформлення договорів дарування нерухомості у вересні 2008 року було здійснено її колишнім чоловіком внаслідок негативних обставин, які виникли в сім'ї на той час. Фактично після укладення договорів ОСОБА_6 не зареєстрував об'єкти на своє ім'я, а майном продовжував користуватися на володіти до своєї смерті саме ОСОБА_7

На підтвердження цих обставин до матеріалів справи долучено квитанції про оплату споживачем ОСОБА_7 за користування електроенергією АДРЕСА_1 та квитанції про оплату електроенергії фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 за грудень 2012 року, січень та липень 2013 року (а.с.78-80).

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що за положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, лише є додатковим підтвердженням того, що визнати законним право власності на об'єкти нерухомості можливо лише у спосіб, передбачений законом, а саме шляхом здійснення реєстрації свого права власності, що в даному випадку спадкодавцем ОСОБА_6 не було дотримано.

Позиція позивача про те, що рішення суду не відповідає п.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року, зі змінами на 1 жовтня 2016 року, щодо положень про реєстрацію прав, є неспроможною та спростовується наведеними вище нормами права, які визначають момент набуття права власності на нерухоме майно.

Зокрема, колегія суддів враховує, що на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності набувача за договором відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК), а не в момент передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін, при цьому передача ключів від квартири не свідчить про набуття права власності на квартиру за відсутності договору та державної реєстрації. Для набуття набувачем права власності на майно і, з іншого боку, припинення права власності на об'єкт у відчужувача майна, необхідно наявність таких складових : укладення договору (в передбачених статтями 208,209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Таким чином, з урахуванням обставин справи та норм матеріального права, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.212,213 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки набуття права власності на об*єкти нерухомості в порядку спадкування за заповітом можливе лише в тому разі, якщо ці об*єкти набуті спадкодавцем у власність у встановленому законом порядку. Оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а в даному випадку спадкодавець ОСОБА_6 не набув прав на спірне майно, а тому і у позивача не виникло право вимагати визнання за нею прав на квартири та нежитлову будівлю в порядку спадкування за заповітом.

Одночасно колегія суддів не може не врахувати думку відповідача ОСОБА_3, яка виступає в інтересах ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зазначає, що на підставі ст.ст.1261,1266,1268,1276 ЦК України, її син в силу представлення є спадкоємцем діда - ОСОБА_6, та особою, яка фактично прийняла спадщину і має право на частку спадщини, як після смерті батька, так і після смерті діда.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тому, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

С.А.Попова