Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 30 квітня 1998 року по 10 серпня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, проте фактично шлюбні відносини були припинені з червня 2008 року. В період перебування у шлюбі з ОСОБА_4, позивачем разом з ОСОБА_5 було придбано у спільну сумісну власність три земельні ділянки, які розташовані у с. Проців Бориспільського району Київської області. Позивач вказує, що спірні земельні ділянки були придбані нею за особисті кошти, а тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати її особистою приватною власністю: Ѕ частку земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_5, розташованої у с. Проців Бориспільського району Київської області, загальною площею 0,25 га; Ѕ частку земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_5, розташованої в с. Проців Бориспільського району Київської області, загальною площею 0,25 га; Ѕ частку земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_5, розташованої в с. Проців Бориспільського району Київської області, загальною площею 0,198 га.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірне майно придбано позивачем у період перебування у шлюбі з відповідачем, а тому є спільною сумісною власністю сторін.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2010 року шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2008 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частинах земельну ділянку, що розташована у с. Проців Бориспільського району Київської області, площею 0,250 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2008 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частинах земельну ділянку, що розташована у с. Проців Бориспільського району Київської області, площею 0,250 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку, що розташована у с. Проців Бориспільського району Київської області, загальною площею 0,198 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Звертаючись до суду, позивач вважала, що спірні Ѕ частини земельних ділянок є її особистою власністю відповідно до ст. 57 СК України та вказувала, що придбала це майно за кошти, отримані від продажу квартири (а. с. 11) та наданих батьками коштів (а. с. 18).

Так, з матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири від 01 листопада 1996 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1.

Згідно із заявою від 15 березня 2007 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_3 30 000 доларів США для купівлі земельної ділянки в с. Проців Бориспільського району Київської області.

Установлено, що відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належить вказані вище три земельних ділянки площею 0,25 га, 0,198 га та 0,25 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Вказані вище висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-38цс15.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 вказувала, що спірне майно придбано нею за особисті кошти, та надала докази на підтвердження зазначених обставин, які на її думку є підставою для застосування ст. 57 СК України.

Суди не перевірили обставини справи на предмет застосування до спірних правовідносин ст. 57 СК України, хоча позивач посилалась на цю норму права, як на підставу своїх позовних вимог.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, суди, посилаючись лише на статті 60, 63, 69, 70 СК України та зазначивши, що майно подружжя, придбане у шлюбі, є спільною сумісною власністю, не дали оцінки обставинам справи та наданим позивачем доказам, не проаналізували ст. 57 СК України, не спростували належними та допустимими доказами доводи позивача щодо заявлених вимог, а обмежились лише висновком, що договір купівлі-продажу квартири та лист про передачу коштів не беруть до уваги, оскільки вони жодним чином не стосуються предмету доказування.

Разом з тим, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не з'ясували джерела коштів, за які було придбано спірні земельні ділянки, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим, доводи касаційної скарги щодо невірного зазначення в ухвалі апеляційного суду номеру апеляційного провадження та прізвища судді місцевого суду не є порушенням норм процесуального права, оскільки вказані вище описки не впливають на законність постановленої у справі ухвали апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська