АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/28483/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7341/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

14 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анциферова Алла Миколаївни про визнання договору довічного утримання недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у вересні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що він є єдиним сином покійного ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначив, що за життя батько позивача проживав разом із ним та його дружиною в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до моменту його смерті.

За два тижні до смерті, ОСОБА_7 лікувався в міській лікарні № 12, а позивач із своєю родиною перебували за межами міста, проте весь час телефонували та підтримували зв'язок із померлим.

Після того, як позивач ОСОБА_4 не зміг в черговий раз зв'язатись із своїм батьком, він терміново повернувся до Києва та 4 травня 2015 року зателефонував до лікарні та дізнався, що батько ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. З'явившись до лікарні, позивач дізнався, що тіло його батька було видано стороннім особам для кремації.

Також зазначив, що після вказаних обставин він дізнався зі слів співробітників центру допомоги і соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон» про існування договору довічного утримання, який начебто уклав його батько, за умовами якого належна померлому частина квартири після його смерті переходить до ОСОБА_5

Позивач зазначив, що його батько за життя жодного разу не згадував про існування такого договору та вважає, що такий договір був укладений з метою вчинення шахрайських дій для заволодіння квартирою померлого, його батько знаходився у важкому психічному стані та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати недійсним договір довічного утримання за № 69 від 21 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анциферовою А.М.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 березня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до Центру допомоги та соціального захисту пенсіонерів із заявою про необхідність розгляду питання про можливість укладення із ним договору довічного утримання на умовах матеріального забезпечення в зв'язку із тим, що він має потребу в сторонній допомозі та грошових коштах для лікування, а також продуктах.

В подальшому, між ОСОБА_7 та Центром допомоги та соціального захисту пенсіонерів було укладено договір про надання послуг від 21 серпня 2014 року, за умовами якого останній зобов'язався надати померлому юридичні та інші інформаційно-консультаційні послуги, пов'язані з виконанням договору довічного утримання відносно об'єкту нерухомості, а саме: Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

21 серпня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, від імені якої по довіреності діяла ОСОБА_8, укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_7 передав у власність, а набувач отримав Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 зобов'язалася забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

По справі призначалась судово-психіатрична посмертна експертиза, згідно висновку якої № 809 від 22 листопада 2016 року, ОСОБА_7 за своїм психічним станом міг самостійно приймати рішення з підписання договору довічного утримання № 69 від 21 серпня 2014 року та на час підписання вказаного договору виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом; за своїм психічним станом у момент підписання договору довічного утримання усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент підписання спірного договору ОСОБА_7 усвідомлював свої дії та міг ними керувати.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що висновок судово-психіатричної експертизи № 809 від 22 листопада 2016 року суперечить медичній документації та показам свідків, оскільки зазначена експертиза проведена на підставі наявних в матеріалах справи документів, на спростування значених відомостей доказів апелянтом суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, для проведення експертизи судом направлялась цивільна справа, а також амбулаторна медична картка ОСОБА_7 Київської міської клінічної лікарні № 12 та відповідь з Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1.

Зазначеною вище експертизою встановлено, що хоча на час підписання вказаного договору ОСОБА_7 і виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом; за своїм психічним станом у момент підписання договору довічного утримання усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на виконання даного договору 21 серпня 2014 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_5 43000 грн. (а.с. 64 т. 1).

З паспорту до «договору довічного утримання» вбачається, що питання про укладання такого договору порушено ОСОБА_7 у березні 2014 року, зазначено причини укладання договору, побажання відчужувача та узгоджено інші істотні умови майбутнього договору (т. 1, а.с. 60-63).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді