У Х В А Л А

21 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на період навчання,

в с т а н о в и л а :

Дружківський міський суд Донецької області рішенням від 1 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовив.

Апеляційний суд Донецької області 12 квітня 2016 року рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 березня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив: стягнув на її користь із ОСОБА_4 аліменти в розмірі

1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 17 листопада 2015 року на період навчання ОСОБА_5, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років; вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року залишила без змін.

21 березня 2017 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», статей 182, 183, 198 та 200 Сімейного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року, 28 травня й 10 вересня 2014 року, 12 серпня й

18 листопада 2015 року та 12 жовтня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, виходив з того, що у відповідача є можливість надавати матеріальну допомогу позивачці, яка продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Надані для порівняння ухвали від 10 вересня 2014 року, 12 серпня й

18 листопада 2015 року та 12 жовтня 2016 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

В ухвалах від 22 лютого 2012 року та 28 травня 2014 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на повнолітніх дітей які продовжують навчання, установивши, що відповідачі не мають можливість надавати відповідну матеріальну допомогу.

У судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на період навчання за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк