Справа №489/1444/16-ц 02.03.2017 02.03.2017 02.03.2017
Провадження №22-ц/784/609/17
Єдиний унікальний номер № 489/1444/16-ц
Номер провадження № 22ц/784/609/17
Головуючий у І інстанції Губницький Д.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого - Прокопчук Л.М.,

Суддів - Козаченка В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.

За участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_3, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення та визнання його таким, що втратив право користування житлом,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 із належної їй квартири АДРЕСА_1

В обґрунтування позову зазначала, що вона успадкувала зазначену квартиру на підставі заповіту після смерті ОСОБА_6 Відповідач є онуком померлої ОСОБА_6

Відповідач не веде спільного господарства з нею, участі в утриманні квартири не бере. Дозволу на проживання в квартирі відповідачу вона не давала.

Посилаючись на зазначене, позивач вважала, що відповідач право на проживання в належному їй житлі не набув, є тимчасовим мешканцем та підлягає виселенню.

Збільшуючи позовні вимоги, просила виселити ОСОБА_4 з належної їй квартири та визнати його таким, що втратив право користування квартирою з тих самих підстав, зазначила також, що відповідач втратив право користування квартирою у зв'язку з припиненням права власності попереднього власника, з дозволу якого відповідач вселився у спірну квартиру (а.с. 2-4, 62-64).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року позов частково задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати (а.с. 74-75).

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову (а.с. 116-119).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача просив відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2015 року є власником спірної квартири, яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Відповідач є онуком померлої, зареєстрований у квартирі з 07.12.2006 року. Він перебуває в місцях позбавлення волі за вироком суду, членом сім'ї позивача не був і не є.

Задовольняючи позов в частині визнання таким, що втратив право користування житлом, суд виходив з того, що у зв'язку зі зміною власника квартири відповідач відповідно до вимог норм 391 ЦК України, 156 ЖК України, 405 ЦК України втратив право користування квартирою.

Зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК).

Натомість частина 4 ст. 156 ЖК передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. (Ухвала Судова палата у цивільних справах Верховного Суду від 18.09.2008 року № 6-10723сво08).

Судом установлено, що спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_6 - ? частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду 17.10.1997 року, а 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другою Миколаївської державної нотаріальної контори 24.12.2008 року. Зазначену квартиру вона 12 серпня 2011 року заповідала ОСОБА_5

Батькові відповідача - ОСОБА_7 належала ? частка вказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 року він помер. Відповідач зареєстрований в квартирі 07.12.2006 року, тобто після спливу шести місяців після смерті батька. Мешкав він в ній в той час, коли не відбував покарання за вироками суду. Дані про те, що він прийняв спадщину після смерті батька, в справі відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла. Позивач 14.12.2015 року отримала свідоцтво по право на спадщину за заповітом. Вона в квартирі ніколи не проживала, тобто вона та відповідач не були членами однієї сім'ї.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Оскільки позивач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 а відповідач ОСОБА_4 вселився до цієї квартири та проживав в ній як член сім'ї колишнього власника квартири, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що останній у зв'язку з припинення права власності на квартиру колишнього власника, втратив вправо користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги на спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач на час відкриття спадщини після смерті його батька ОСОБА_7 відбував покарання в містах позбавлення волі, а тому за ним відповідно до вимог ст. 71 ЖК України зберігалося право користування жилим приміщенням, не може бути прийняте до уваги, оскільки з пояснень представника відповідача вбачається, що до засудження до позбавлення волі вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.03.2004 року відповідач не був зареєстрований за адресою спірної квартири (а.с. 123). Доказів того, що він в ній фактично проживав, в справі немає. Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька відповідач у встановленому законом порядку не звертався. Крім того положення ст. 71 ЖК поширюються на користування квартирою за договором найма, в той час спірна квартира належить позивачу на праві власності.

Та обставина, що колишній власник квартири ОСОБА_6 за життя не ставила питання про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання у спірній квартирі, не має правового значення для вирішення спору, оскільки позивачем по справі є інший новий власник, який з відповідачем не перебував у сімейних відносинах.

Апеляційним судом перевірені підстави звернення позивача до суду з позовом у березні 2016 року, за яким в задоволенні позову рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2016 року відмовлено, та з'ясовано, що спір між сторонами про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням розглядався з різних підстав (а.с. 74, 148-150).

За наведених обставин колегія суддів визнає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді