Справа №591/3727/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/420/17 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

01 березня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Резниченко Микола Олександрович про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 липня 2016 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 звернувся до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що 20.05.2008 року між ним та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/3730/3/15682 відповідно до умов якого йому було надано споживчий кредит в сумі 38000 доларів США на строк до 19.05.2018 року зі сплатою 14,5 % річних. Вважає, що положення кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства, що порушує рівноправність сторін, створює невиправдані переваги для Банку та призводить до негативних наслідків для нього. Договір не містить умов та порядку його припинення. Банк не надав позивачу у доступній формі до укладення договору інформацію про умови кредитування, порядок погашення кредиту та його сукупну вартість. Умови кредитного договору мають несправедливі для позичальника умови, а діяльність банку має ознаки нечесної підприємницької діяльності. Зокрема встановлена занадто жорстока відповідальність за порушення строків погашення кредиту у вигляді пені. В порушення вимог закону кредит був виданий в іноземній валюті, що заборонено законом. Просить визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір. У зв'язку з недійсністю кредитного договору також просить визнати недійсним іпотечний договір, який був укладений на забезпечення зобов'язання позивача за кредитним договором, застосувати наслідки недійсності правочинів та зобов'язати приватного нотаріуса, який посвідчив договір іпотеки, виключити відомості про заборону відчуження предмету іпотеки з реєстру іпотек та заборон відчуження.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в зв'язку з його необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції помилково встановив, що кредитний договір відповідає вимогам закону, оскільки умова кредитного договору про погашення платежів у іноземній валюті суперечить нормам закону. Вказує, що статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Крім того, зазначає, що судом не було встановлено, що договір не містить умов щодо порядку проведення взаєморозрахунків, що є істотною умовою кредитного договору. В останньому, не було зазначено номерів рахунків, куди зараховуються сплачені позивачем кошти.

Також вважає, що встановлення пені у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника - позивача, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за спірним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3- ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника ПАТ «Фідобанк» - Тесленко О.В., який заперечував проти скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/3730/3/15682. Відповідно до цього договору позичальник отримав кредит в сумі 38000,00 доларів США на строк до 19 травня 2018 року та із сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами (а.с. 81 - 82). Позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Відповідно до п. 5.2 умов кредитного договору повернення відповідачем отриманого кредиту та сплата процентів за користування кредитом, здійснюється щомісячно 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, шляхом внесення грошових коштів, згідно з графіком платежів в Додатку № 1 до кредитного договору.

Пунктом 9.1. кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов'язання щодо повернення кредиту, чи його частини, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Таким чином, сторонами даного договору було погоджено графік погашення кредиту та сплати відсотків, які були зазначені в додатку до кредитного договору, яким передбачався строк сплати щомісячних платежів та порядок зарахування сплачених коштів (а.с. 81-86).

На забезпечення виконання позичальника за вказаним кредитним договором 20.05.2008 року між сторонами у справі було укладено договір іпотеки за яким забезпеченням виступила належна позичальнику квартира АДРЕСА_1.

Між сторонами договору неодноразово укладалися додаткові угоди до кредитного договору № 014/3730/3/15682 від 20.05.2008 року, якими, поряд з іншим, було погоджено змінений графік погашення кредиту та сплати відсотків (а.с. 87-100).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не доведено наявності підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при укладенні спірного договору сторонами у повному обсязі було дотримано усі вимоги закону та погоджені усі істотні умови договору.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Також судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, предметом доказування у даній справі є наявність підстав недійсності правочину та факт порушення прав позивача.

Належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх цивільних прав вчиненим спірним правочином позивач, всупереч вимогам ст. 10,60 ЦПК України, суду не надав та не довів наявність такого порушення.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, позивач ОСОБА_3 до 2014 року виконував умови договору, вносив на погашення кредиту грошові кошти, жодних претензій до банку з питань незрозумілості щодо виконання договору не пред'являв.

Під час розгляду справи місцевим судом обґрунтовано було встановлено, що відповідач мав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, тому правомірно використовував іноземну валюту під час здійснення своєї діяльності. Позивач ОСОБА_3 також наполягав надати йому кредит саме в іноземній валюті, його прохання банком було задоволено.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду про відсутність підстав для визнання недійсними і окремих пунктів договорів, зокрема і пункту 9.1. кредитного договору, яким передбачено сплату 0,1% пені від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. Оскільки з даним пунктом договору ОСОБА_3 погодився, іншої відповідальності за порушення строків повернення кредиту, відсотків та комісій договір не містить. Крім того, відповідно до умов додаткової угоди до кредитного договору № 014/3730/3/15682 від 20.05.2008 року, що була укладена 27.01.2014 року, сторони погодили, що за порушення позичальником його грошових зобов'язань за кредитним договором, останній сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу. Тобто, сторони значно зменшили попередній розмір пені. А відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15.04.2016 року, що залишено без зміни ухвалою апеляційного суду від 01.07.2016 року, з ОСОБА_3 стягнуто 422 169 грн. 25 коп. заборгованості за кредитом, а розмір пені, що підлягає стягненню складає лише 6 326 грн. 73 коп.

За таких обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для судового захисту та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -