АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ровадження № 22ц/790/736/17 Головуючий 1 інст. Шевченко С.В.
Справа № 644/5184/16-ц Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Гуцал Л.В.,

ОСОБА_1

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 3 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивач звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 15874 грн. 24 коп. за кредитним договором № б/н від 15.09.2008 року, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 2892,12 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 11988,11 грн, штрафу у сумі 250 грн. (фіксована частина) та 744 грн. 01 коп. (процентна складова).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 3 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки в межах позовної давності та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у цій частині в розмірі 6809,33 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

В обгрунтування скарги посилається на неповне з"ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилково застосував строки позовної давності до правовідносин про стягнення плати за користування чужими коштами та відповідальності за порушення умов зобовязання.

Суд першої інстанції належним чином не дослідив право позивача на отримання процентів за користування кредитними коштами та неустойки нарахованої на проценти в межах позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по процентах за три останні роки і пени за один рік , що передували зверненню з позовом.

З огляду на вимоги ст.303 ЦПК України в іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для предявлення позову з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 15 вересня 2008 року був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком дії кредитної картки з встановленим кредитним лімітом на суму 3000 грн. Згідно розрахунку заборгованості станом на 30 квітня 2016 року борг відповідача складає 2892,12 грн. заборгованості за кредитом у сумі, 11988,11 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, штрафу у сумі 250 грн. (фіксована частина) та 744 грн. 01 коп. (процентна складова), всього 15 874 грн. 24 коп.

Вказаний договір був укладений шляхом отримання банком підписаної та заповненої відповідачем заяви від 15 вересня 2008 року, відповідно до якої відповідач погоджується з умовами та правилами надання банківських послуг. 15 вересня 2008 року банком на виконання умов договору було видано ОСОБА_2 кредитну картку.

Згідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно п.6.6 Умов та правил надання банківських послуг, - у разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу Банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до умов кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Згідно п. 5.7 Умов та правил надання банківських послуг, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання боржником своїх боргових та інших зобов'язань по цьому договору.

Відповідач порушив своє зобов'язання по сплаті кредиту. Останній платіж по сплаті відсотків ОСОБА_2 здійснено в березні 2011 року у розмірі 90 грн.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, 14.09.2016 року відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності по вимогам про стягнення боргу, просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача та на цій підставі відмовити позивачу у позові (а.с. 33).

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливомпозовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що останній платіж у погашення кредитного боргу відповідачем було здійснено 9 березня 2011 року у розмірі 90 грн. (а. с. 6 - зворот). Надалі, протягом трьох років, ОСОБА_2 подальшого погашення боргу не здійснював.

До суду з позовною заявою позивач звернувся у червні 2016 року

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте позивач цих своїх обов'язків не виконав, він не надав до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено щодо наявності заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором. Разом з тим, як зазначалося вище, суд відмовив у задоволенні позову банку через пропуск ним встановленого трирічного строку позовної давності.

Згідно п. 31 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково застосував позовну давність до правовідносин, що склалися між сторонами, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, не ґрунтуються на законі та спростовуються викладеними висновками суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 3 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Л.В. Гуцал

ОСОБА_1