Справа №591/3196/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/363/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Шевченка В. А.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Управління Держземагенства у Сумському районі Сумської області, про визнання права власності на частину жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами і земельної ділянки

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Сумська міська рада, Управління Держземагенства у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_5, про визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4, ОСОБА_5 з указаним вище позовом, у якому зазначає, що 08 грудня 2001 року вона разом із сином ОСОБА_6, померлим 23 лютого 2016 року, продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 з метою придбання для їхньої сімї житлового будинку і земельної ділянки. В цей же день ОСОБА_6 придбано жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Артема, 42 у м. Суми і земельну ділянку за цією ж адресою площею 0, 0700га.

Посилаючись на викладене, та на те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані за спільні її з сином кошти, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна.

У зустрічному позові ОСОБА_4 ставить питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину вищеуказаного жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами і земельної ділянки, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що це майно належить їй як спадкоємиці першої черги після смерті батька.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року у задоволенні вказаних позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині вирішення її вимог скасувати та ухвалити нове про їх задоволення.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із безпідставності її вимог.

Утім повністю погодитися з таким висновком суду не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 за ціною 19597 грн. (а. с. 35, 154).

У цей же день ОСОБА_6 придбав жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами № 42 по вул. Артема у м. Суми за ціною 36814 грн. і земельну ділянку за цією ж адресою площею 0, 0700 га за ціною 3919 грн. (а. с. 33-34).

З копій будинкової книги, паспорта громадянина України та довідки Управління Сумської міської ради «Центр з надання адміністративний послуг у м. Суми» від 16 березня 2016 року ОСОБА_3 з 25 вересня 1979 року проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 18 грудня 2001 року - була зареєстрована разом зі своїм сином ОСОБА_6 у житловому будинку по вул. Конотопської Битви (бувша Артема), 42 у м. Суми (а. с. 82, 98, 179-180).

23 лютого 2016 року ОСОБА_6 помер (а. с. 7).

Згідно з копією спадкової справи №6/2016, після його смерті з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_7 звернулися мати померлого - ОСОБА_3, дочка - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка була співмешканкою ОСОБА_6 (а. с. 80-90).

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмові формі.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснено, що розглядаючи позови, повязані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, у тому числі, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї.

У пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з пунктами 1, 3 ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ним не проживає.

Виходячи з наведеного, колегія вважає доведеною ту обставину, що вклад спільних коштів позивачки та її сина, як членів сімї, у придбанні спірного майна склав у грошовому вираженні 19597 грн., а їхні частки у цій сумі стосовно до положень ч. 2 ст. 372 ЦК України слід визнати рівними.

Наданих позивачкою доказів з цього приводу відповідачками не спростовано.

У той же час належних і допустимих даних про вкладання своїх коштів у придбання спірного майна у більшому розмірі позивачка не надала.

При цьому колегія суддів бере до уваги той факт, що домовленостей з приводу належності ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності придбаного за спільні кошти майна між ним та позивачкою не було.

Отже її частка у всьому майні з приводу якого виник спір вартістю 40733 грн. (36814 грн. + 3919 грн.) становить 9798 грн. 50 коп., тобто 24/100 (9798, 50 від 40733).

Суд же першої інстанції не звернувши уваги не викладене, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

За таких умов, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене рішення суду в цій частині на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та визнання за нею права власності на 24/100 частини спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів за первісним позовом на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути по 238 грн. 80 коп. на компенсацію судового збору, сплаченого нею за розгляд справи в суді першої інстанції та по 262 грн. 68 коп. на компенсацію судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. ст. 88, 303, 304, 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами і земельної ділянки задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 24/100 частини жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Конотопської Битви (бувша Артема), 42 у м. Суми і земельної ділянки за цією ж адресою.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 Анатоліївнина на користь ОСОБА_3 по 238 грн. 80 коп. на компенсацію судового збору, сплаченого нею за розгляд справи в суді першої інстанції та по 262 грн. 68 коп. на компенсацію судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -