АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивачів ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 про встановлення факту визнання батьківства, визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2017 року,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 про встановлення факту визнання батьківства. визнання права власності на спадкове майно. У подальшому позовні вимоги було збільшено та уточнено.

Позивачі зазначали, що 14 вересня 2009 року помер їх батько ОСОБА_7 Після його смерті відкрилась спадщина на частку у квартирі АДРЕСА_1 та на земельну ділянку №133 площею 0,0646 га в м. Чернівці по вул. Спаській, за цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована на території садового товариства «Інструментальник».

Як спадкоємці першої черги за законом вони своєчасно прийняли спадщину, подавши заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Окрім них спадкоємцем першої черги за законом є їх рідна сестра по батькові відповідачка ОСОБА_6, яка прийняла спадщину.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 також зазначали, що спадкодавець ОСОБА_7 при житті визнавав себе їх батьком, проживав з ними та їхньою матірю ОСОБА_8, утримував їх, брав участь у вихованні, в подальшому уклав шлюб з ОСОБА_8

Посилаючись на неможливість оформлення спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки в свідоцтві про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутній запис про батька, на наявність спору між сторонами, позивачі просили встановити факт визнання батьківства ОСОБА_7 щодо своїх дочок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, як за спадкоємцями першої черги за законом, право власності на спадкове майно: 4/9 частки квартири АДРЕСА_2, присудивши кожному з них по 1/9 частці; земельну ділянку №133, площею 0,0646 га в м. Чернівці, по вул. Спаській, цільове призначення для ведення садівництва, яка розташована в м. Чернівці на території садового товариства «Інструментальник», на яку спадкодавцю ОСОБА_7 16 березня 2000 року Чернівецькою міською радою видано державний акт на право приватної власності на землю, серія І-ЧВ №024109, а саме по 1/4 частці за кожним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Встановлено факт визнання батьківства ОСОБА_7, який помер 14 вересня 2009 року в с. Коритне Вижницького району Чернівецької області, щодо своїх дочок: позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4; визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом, як спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_7, право власності на спадкове майно: 4/9 часток квартири АДРЕСА_3, присудивши кожному із них по 1/9 ідеальній частці та визначивши за ОСОБА_6 загальну частку у праві власності на вкартиру - 6/9; визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку № 133, площею 0,0646 га в м. Чернівці, по вул. Спаській, яка розташована на території садового товариства «Інструментальник», за цільовим призначенням для ведення садівництва, згідно Державного акту від 16 березня 2000 року, серія І-ЧВ № 024109 на право приватної власності, виданого Чернівецькою міською радою, а саме право власності по 1/4 ідеальній частці за кожним.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. ст. 7, 8 Указу Президії Верховної ОСОБА_9 УРСР від 29 грудня1969 року № 2476-VII «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР» у відношенні дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановлення її місця проживання батьківство може бути встановлено за заявою батька. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку.

На підставі спільної заяви батьків або батька дитини або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини

Встановлення батьківства у відношенні осіб, які досягли повноліття, допускається тільки з їх згоди.

При встановленні батьківства у порядку, передбаченому статтею 7 цього Указу, діти мають ті ж права і обов'язки щодо батьків та їх родичів, що й діти, які народилися від осіб, які перебувають у шлюбі між собою.

У цих випадках взаємні права і обов'язки між дитиною, яка народилася до 1 жовтня 1968 року, і батьком, а також родичами батька вважаються такими, що виникли з моменту народження дитини.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із внесеними змінами суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 КпШС України. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати.

Згідно із ч. 3 ст. 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

У справі встановлено, що спадкодавець ОСОБА_7 з 17 липня 1949 року перебував у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_10, від якого у них 26 серпня 1950 року народилася донька ОСОБА_6 відповідачка у справі.

22 травня 1955 року народилася позивачка ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8), а 09 травня 1956 року народилась позивачка ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8).

Вони були була записані на прізвище матері ОСОБА_8, а по батькові «Миколаївна», у свідоцтвах про народження яких в графі батько відсутній запис про його прізвище (прочерк), а зазначено лише імя «Микола».

10 червня 1958 року у Гор-Пустварівській сільській раді Володарського району Київської області було зареєстровано шлюб між спадкодавцем ОСОБА_7 та матірю позивачів ОСОБА_8

25 липня 1961 року народилась позивачка ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7). У свідоцтві про її народження батьками зазначено: батько «ОСОБА_7 Ф.», мати «ОСОБА_8 Я.».

У справі встановлено, що впродовж 1953-1963 років спадкодавець ОСОБА_7 та мати позивачів ОСОБА_8 зустрічалися, проживали однією сімєю спочатку без реєстрації шлюбу, а в подальшому шлюб було зареєстровано, ОСОБА_7 визнавав, що він є батьком позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Це стверджується показаннями свідків, записами у погосподарських книгах.

Так, зі змісту записів у погосподарських книгах по с. Клішківці Хотинського району Чернівецької області за 1958-1963 рогки вбачається, що своїм підписом ОСОБА_7 як голова двору підтверджував, що малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які на той час мали прізвище матері ОСОБА_8, є його доньками.

Про те, що ОСОБА_7 при житті визнавав себе батьком позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчить зміст фотографій його з позивачами, показання свідків, факт проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також з батьками спадкодавця.

Установивши такі обставини, суд першої інстанції обґрунтовано визнав факт визнання ОСОБА_7 свого батьківства щодо позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У звязку з цим доводи апелянта про недоведеність позову у цій частині є необґрунтованими.

Доказам підтвердження визнання спадкодавцем свого батьківства суд першої інстанції дав належну оцінку.

Доводи апелянта про те, що зміст записів погосподарських книг не свідчить про визнання ОСОБА_7 свого батьківства щодо позивачів є надуманими і спростовуються змістом цих записів.

Апелянт посилається на те, що наявна у справі квитанція про поштовий переказ на 100 рублів не є доказом визнання спадкоємцем свого батьківства щодо позивачів.

Дійсно указаний доказ не є прямим доказом визнання батьківства, проте у сукупністю з іншими доказами він є таким доказом.

Апелянт посилається на зміст норм СК України, КпШС України та робить загальний помилковий висновок про недоведеність позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначення у свідоцтвах про народження позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 імені батька «Микола» не є доказом визнання спадкодавцем свого батьківства не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції не посилався на цю обставину як на доказ підтвердження позову.

Апелянт посилається на непереконливість показань свідків, проте відповідачка та її представник не спростували достовірність показань свідків.

Отже, задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що за життя, у тому числі до 1 жовтня 1968 року ОСОБА_7 визнавав себе батьком позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Правильним по суті є рішення суду першої інстанції і в частині визнання за позивачами права власності на спадкове майно у відповідних частках.

У справі встановлено, що 14 вересня 2009 року помер їх батько ОСОБА_7

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У справі встановлено, що позивачі та відповідачка ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину.

Тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що їх частки у спадковому майні є рівними.

Судом першої інстанції також правильно визначено обсяг спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_7, яким є частка у спірній квартирі та земельна ділянка.

Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 квітня 1998 року ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_4.

Враховуючи рівність часток, кожному із співвласників належало по 1/3 частці у квартирі.

Встановлено, що після смерті 10 листопада 2000 року ОСОБА_10 відкрилась спадщина на 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_5.

За життя 04 січня 1989 року ОСОБА_10 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, яким заповіла все своє майно, де б вона не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті своїй доньці ОСОБА_6 відповідачці у справі (т. 1, а.с. 200).

Після смерті ОСОБА_10 ОСОБА_7 як непрацездатний успадкував обовязкову частку, а саме 2/3 частки від спадкової маси, яка складається із 1/3 частки квартири, що становить 1/9 частку в даній квартирі (ст. 535 ЦК України 1963 року).

Отже, частка ОСОБА_7 у квартирі на час його смерті складала 4/9 (1/3+1/9).

Тому суд першої інстанції, зважаючи на наявність чотирьох спадкоємців за законом, які прийняли спадщину, дійшов правильного висновку про присудження кожному із них по 1/9 ідеальних часток у вказаному майні.

Доводи апелянта проте, що ОСОБА_7 не успадкував обовязкової частки після смерті ОСОБА_10 в силу того, що не звернувся до нотаріуса з відповідною заявою є безпідставними.

У справі встановлено і це визнається відповідачкою ОСОБА_6, що на час смерті ОСОБА_10 ОСОБА_7 проживав у спірній квартирі, продовжував там проживати та володіти квартирою впродовж шестимісячного строку з дня прийняття спадщини.

Тому, відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року ОСОБА_7 є таким, що прийняв спадщину.

Апелянт помилково вважає, що прийняття обовязкової частки у спадщині можливе лише шляхом подання до нотаріуса письмової заяви.

Необґрунтованими є і доводи апелянта про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_6 не отримала свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_11, то частка спадкодавця ОСОБА_7 визначена неправильно.

Апелянт при цьому помилково вказує, що суд визначив частку спадкодавця у квартирі як 1/2.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не мав підстав для визнання за позивачами права власності на земельну ділянку в силу наявності правовстановлюючого документа та передчасністю заявлених вимог.

У справі встановлено, що між сторонами існує спір з приводу права позивачів на спадщину, в т. ч. на земельну ділянку, тому суд правильно по суті вирішив цей спір.

Законодавча заборона на визнання права на спадкове майно у вигляді земельної ділянки відсутня.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Не вбачає колегія суддів і підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

У резолютивній частині рішення суд першої інстанції за відсутності клопотання (вимоги) відповідачки ОСОБА_6 визначив її частку у праві власності на спадкове майно.

Проте апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду в указаній частині.

Указане порушення не є обовязковою підставою для скасування рішення суду.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

ОСОБА_12