Справа № 148/1227/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2017 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

з участю представника позивача-відповідача ОСОБА_1

представника відповідача-позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну підприємству працівником та зустрічного позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення заробітної плати, компенсації та інфляційних нарахувань,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну підприємству працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.12.2014, ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду завідувача центральної лабораторії виробничого управління, згідно наказу № 129 КА/к-п.

Роботи, які виконував ОСОБА_4 (далі відповідач) в ТОВ «Комплекс Агромарс», пов'язані з прийманням на зберігання, зберіганням, видачею та застосування в процесі виробництва: переданих йому матеріальних цінностей під звіт.

Згідно п.2 ст.134 КЗпП України встановлена повна індивідуальна матеріальна відповідальність за майно та інші цінності, і отримані працівником під звіт відповідно до довіреності чи іншого разового документа. Під. іншими разовими документами мають на увазі накладні або інші документи, передбачені чинними правилами документального забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Ці документи повинні бути оформленні відповідно до встановленого порядку, тобто підтверджені підписом працівника про одержання матеріальних цінностей. Працівник, який одержав матеріальні цінності за довіреністю або іншим разовим документом, несе відповідальність як за їх недостачу, так і за пошкодження або зіпсування цих цінностей.

25.12.2014, відповідно до актів прийому-передачі матеріальних цінностей, відповідач отримав матеріальні цінності товариства, що підтверджується, його особистим підписом.

06.08.2015, на підставі наказу № 229 «Про проведення інвентаризації та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та нематеріальних активів, що рахуються у матеріально-відповідальної особи - завідувача, центральної лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_3В.» та у зв'язку із звільненням завідувача центральної лабораторії виробничого управління відповідача, на підприємстві було проведено інвентаризацію та передачу матеріальних цінностей, які рахувалися в підзвіті матеріально-відповідальною особи ОСОБА_3

За результатами протоколу засідання інвентаризаційної комісії №523/2 по інвентаризації підзвітних відповідачу матеріальних цінностей та згідно висновку по результатам інвентаризації від 10.08.2015, виявлено недостачу матеріальних цінностей на загальну суму 32932,68 грн.

Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Серед випадків, коли працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, п. 2 частиною 1 ст. 134 КЗпП України зокрема визначено такі, майно та інші, цінності були одержані працівниками під звіт за разовою довіреністю або іншими разовими документами.

Розмір збитків на підставі ст. 135-3 КЗпП України визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за ціпами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом, подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Оскільки ТМЦ товариства відповідач отримував під звіт, тому несе матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної позивачу шкоди.

Станом, на день подання позову до суду, непогашена сума збитків, завданих відповідачем позивачу, становить 32 932,68 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою.

Наказом від 10.08.2015 № 115 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується.

В зв'язку з цим, з врахуванням вимог ст. 232 ч.1 п.4 КЗпП, позивач просить стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в сумі 32932,68 грн.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та інфляційних нарахувань. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що 23.12. 2014, ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду завідувача центральної лабораторії виробничого управління, згідно наказу № 129 КА/к-п.

Наказом від 10.08.2015 року № 115 КА/к-з він був звільнений за власним бажанням.

Також, даним наказом затверджено обов'язок ТОВ «Комплекс Агромарс» виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015.

Але при звільненні йому не було виплачено всіх сум, що належать йому до виплат при звільненні, а саме: заробітну плату у сумі 8873,89 грн., компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015 у сумі 4530 грн.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата і всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до Форми ОК-5 виданої управлінням Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області ОСОБА_3 було нараховано за липень 2015 року 3826,09 грн., за серпень 2015 року 5047,80 грн., що у сумі складає 8 873.89 грн.

Статтею 117 КЗпГІ України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 8 розд. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. - на число календарних днів за цей період.

На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку, яку підприємство зобов'язано сплатити на користь ОСОБА_3 за час затримки розрахунку за період з 10.08.2015р. по 18.07.2016 року становить 103 888,00 грн.

Крім того, наказом від 10.08.2015 № 115 КА/к-з затверджено обов'язок ТОВ «Комплекс Агромарс» виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015, що становить 4530,00 грн.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги.

На день пред'явлення позову до суду сума інфляційних нарахувань, яку підприємство зобов'язано сплатити на його користь за час затримки розрахунку становить 1068,48 грн., з яких 707,35 грн. - інфляційні нарахування за прострочення сплати заробітної плати в розмірі 8873,89 гри. (за період з 10.08.2015 р. до 18.07.2016 p.), і 361,13 грн. - компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 23.12.2014р. по 10.08.2015р.

Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з підприємства на користь ОСОБА_3 становить 118 360,37 гри., з яких: 8873,89 гри. - невиплачена заробітна плата, 4 530,00грн. - компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015, 103 888,00 гри. - середній заробіток час затримки розрахунку станом на 18.07.2016, 1068,48 грн. - компенсація втрати частини доходів (інфляційні нарахування) станом на 18.07.2016р.

При розгляді справи, позивач-відповідач позовні вимоги частково змінили, зменшивши суму відшкодування з 32932,68 грн. на 28872,23 грн., які просять стягнути з відповідача-позивача. (т. 2 а.с. 112). В судовому засіданні представники позивача-відповідача ТОВ «Комплекс Агромарс», ОСОБА_5 та ОСОБА_1, які діють на підставі довіреності, змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладенні в позовних вимогах та просять суд їх задоволити. При цьому також суду пояснили, що хоча із відповідачем-позивачем ОСОБА_3 не було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, але відшкодування має проводитись та підставі зазначених в позові вимог КЗпП України. Разом з тим, в повному обсязі заперечили вимоги за зустрічним позовом. Зокрема, пояснили, що 10.08.2015, ОСОБА_3 за власним бажанням був звільнений із займаної посади завідувача центральної лабораторії виробничого управління. В зазначений день, як цього вимагає законодавство про працю було проведено повний розрахунок із відповідачем, відповідно до статті 116 КЗпП України.

На виконання вимог вищезазначеної правової норми, 10 серпня 2016 року, у день звільнення відповідача, були нараховані розрахункові кошти, а саме компенсація за невикористані дні відпустки, що підтверджується розрахунковою відомістю за липень 2015 серпень 2015. Підприємством в рахунок заборгованості за результатами проведеної інвентаризації з ОСОБА_3 було утримано 4060,45 грн., але це утримання відповідає вимогам ст.132 КЗпП України, за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до довідки № 70 від 30.01.2017, середній заробіток ОСОБА_3 за період травень 2015 - червень 2015 складає 8 947,60 грн., тому підприємство мало правові підстави для вирахування коштів із заробітку працівника. В свою чергу компенсація невикористаної щорічної основної відпустки була виплачена ОСОБА_3 в сумі 3 077,71 грн., оскільки 9847,80 грн. це сума разом із податками та зборами. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Тому, інформація зазначена у зустрічній позовній заяві, де вказано, що розмір компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки складає 6 391,20 грн. не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того, 8 873,89 грн. - це нарахування всіх коштів разом із податками та зборами, які мали б бути виплачені ОСОБА_3 Вищезазначене нарахування включало в себе оклад та компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, що підтверджується розрахунковою відомістю направленою представником. Суми заробітної плати за липень 2015 - 8 130,20 та серпень 2015 - 9 765,00 не зрозумілі та нічим не підтверджені. Відповідно до довідки виданої Пенсійним фондом України, яка долучена представником позивача, ці суми зазначені, як за травень та червень та відповідачу виплачені в повному обсязі. У відповідності до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються виплати одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога), Тому розрахунки представника позивача не є вірними, і є такими що не відповідають дійсним обставинам. Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зазначимо, що зустрічна позовна заява подана у липні 2016 p., тобто поза межами трьохмісячного строку. Крім того, вважаємо недоречним стягнення з Відповідача на користь Позивача 246 503,97 грн., адже дана вимога суперечить нормам чинного законодавства України та ґрунтується виключно на припущеннях та не зрозумілих розрахунках.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі ордера адвоката, позовні вимоги за первісним позовом заперечила в повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції суду надала пояснення, в яких зазначено, що 23.12.2014 на підставі Наказу №129КА/к-п ОСОБА_3 був прийнятий на посаду завідуючого центрального лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» на період перебування ОСОБА_6 у відпустці по догляду за дитиною до дня фактичного її виходу на роботу, строком випробовування 3 місяці.

До трудових обов'язків відповідача входило проведення лабораторних досліджень, під час яких працівниками центральної лабораторії використовувались матеріали.

Щодо використаних матеріалів у роботі лабораторії, комісією складались акти списання ТМЦ, акти списання малоцінних та швидкозношуваних предметів. Акти підписувались та погоджувались постійно діючою комісією.

10.08.2015, відповідач був звільнений з посади завідуючого центрального лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» за власним бажанням.

Позивач стверджує, що відповідач завдав підприємству шкоди у вигляді недостачі на суму 32 579,42 грн., яка нібито виявлена інвентаризаційною комісією за результатами проведеної інвентаризації на підставі наказу № 229 від 06.08.2015 p., про яку відповідача не повідомляли та з якою його не ознайомили.

При цьому вказані у позові матеріальні цінності (недостача) були списані згідно актів, які сам позивач підписував та погоджував.

Крім того, акти списання ТМЦ були, зокрема, підписані та погоджені начальником контрольно-ревізійного відділу ОСОБА_7, який також був головою комісії при інвентаризації. Отже, ОСОБА_7 та інші члени комісії при проведенні інвентаризації знав про те, що ці матеріальні цінності були списані під час проведення лабораторних досліджень за період з грудня 2014 року по серпень 2015 рік.

Відповідач належно виконував покладені на нього трудові обов'язки, жодних порушень трудових обов'язків у позивача не має.

Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду згідно ст. 138 КЗпП України покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Проте позивачем не доведено завдання йому матеріальної шкоди, не доведено в чому полягають винні й протиправні дії відповідача під час виконання своїх трудових обов'язків, на підставі чого відповідач несе повну матеріальну відповідальність, і яким саме чином відповідач порушив покладені на нього трудові обов'язки.

Отже, відсутні умови для встановлення причинного зв'язку між протиправним діянням та завданою шкодою.

Само по собі факт виявлення недостачі матеріальних цінностей в результаті проведеної інвентаризації не є підставою для матеріальної відповідальності відповідача передбачені ст.ст.130, 134, 135, 139 КЗпП України та не визначають його винних і протиправних дій.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП договір про повну матеріальну відповідальність обов'язково укладається письмово і лише з особами, які досягли 18-річного віку. Договір укладається в двох примірниках, перший з яких зберігається в адміністрації, а другий у працівника. При цьому він має відповідати типовому договору, затвердженому згаданою вище постановою від 28 грудня 1977 р. № 447/24.

Однак, договір про повну матеріальну відповідальність між ОСОБА_3 та ТОВ «Комплекс Агромарс» відсутній.

Крім того, позивачем було допущено порушення вимог законодавства при проведенні інвентаризації. Так, Наказом № 229 від 06.08.2015 року було встановлено дату - 7 серпня 2015 року проведення інвентаризації. Матеріально відповідальна особа - ОСОБА_3.

Відповідно до Положення про Інвентаризацію активів та зобов'язань, що затверджений Наказом Кабінету Міністрів України від 02.09.2014 року № 879, а саме ч. 5.ст. 1 Розділу II Організація та основні правила проведення інвентаризації - інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи.

Матеріально відповідальні особи дають в інвентаризаційному описі розписки про те, що до початку інвентаризації всі прибуткові та видаткові документи на активи здані в бухгалтерію, що всі цінності, які надійшли під їх відповідальність, оприбутковані, а ті, що вибули, списані.

ОСОБА_3 не було повідомлено про проведення інвентаризації та її результати.

За таких обставин вважають, що первісний позов задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги за зустрічним позовом представник відповідача-позивача підтримала в повному обсязі. В судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом неодноразово збільшувались та зменшувались. В обґрунтування остаточних вимог, представник відповідача-позивача, суду пояснив, що 23.12. 2014, ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду завідувача центральної лабораторії виробничого управління, згідно наказу № 129 КА/к-п.

Наказом від 10.08.2015 року № 115 КА/к-з він був звільнений за власним бажанням.

Також, даним наказом затверджено обов'язок ТОВ «Комплекс Агромарс» виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015.

Але при звільненні йому не було виплачено всіх сум, що належать йому до виплат при звільненні, а саме: заробітну плату у сумі 8873,89 грн., компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015 у сумі 4530 грн.

Станом на 02.03.2017 сума середнього заробітку, яку підприємство зобов'язано сплатити на користь ОСОБА_3 за час затримки розрахунку за період з 10.08.2015р. становить 264585 грн.

Крім того, наказом від 10.08.2015 № 115 КА/к-з затверджено обов'язок ТОВ «Комплекс Агромарс» виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015, що становить 838,34 грн.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги.

На день пред'явлення позову до суду сума інфляційних нарахувань, яку підприємство зобов'язано сплатити на його користь за час затримки розрахунку становить 1991,15 грн.

Вказані кошти представник відповідача-позивача просить стягнути на користь довірителя.

Заслухавши представників позивача-відповідача, відповідача-позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив:

Згідно наказу № 129КА/к-п від 23.12.2014, ОСОБА_3 прийнято завідувачем, на період перебування ОСОБА_6 у відпустці для догляду за дитиною до дня фактичного її виходу на роботу, центральної лабораторії виробничого управління 23 грудня 2014р., зі строком випробування 3 місяці, з оплатою праці відповідно до штатного розпису. (т.1 а.с. 6).

На підставі наказу № 115 КА/к-з від 10.08.2015, ОСОБА_3 звільнено з завідувача центральної лабораторії виробничого управління 10 серпня 2015 р. за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015. (т.1 а.с. 7).

Наказом № 229 від 06.08.2015, за підписом Генерального директора ТОВ «Комплекс Агромарс» призначено проведення інвентаризації та передачу основних засобів, товарно-матеріальних цінностей та матеріальних активів, що рахуються у матеріально-відповідальної особи завідувача центральної лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_3 У вказаному наказі зазначено в п.3 про зобовязання ОСОБА_3 (договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 117/СП від 23.12.2014) передати основні засоби, товарно-матеріальні цінності та нематеріальні активи. Пунктом 6 Наказу зобовязано діловода юридичного відділу ознайомити з наказом особисто під підпис ОСОБА_3 (т.1 а.с. 9-10).

На виконання вказаного наказу в період з 07.08.2015 по 10.08.2015 проведено інвентаризацію, про що складено інвентаризаційну опис. (т. 1 а.с. 11-37).

Актом № 048/15 від 10.08.2015, комісією в складі начальника КРВ, ревізора КРВ, начальника відділу кадрів, бухгалтера засвідчено, що інвентаризація ТМЦ та основних засобів, які рахуються за завідувачем центральної лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_3, була проведена в його присутності, але для підписання останній не з'явився. (т.1 а.с. 38).

Актом від 10.08.2015, за підписами головного бухгалтера, начальника контрольно-ревізійного відділу та начальником юридичного відділу засвідчено відмову ОСОБА_3 06.08.2015, від ознайомлення з наказом про проведення інвентаризації. (т. 2 а.с. 5).

Наказом № 232-2 від 10.08.2015, за підписом фінансового директора ТОВ «Комплекс Агромарс», зобовязано головного бухгалтера провести утримання із заробітної плати завідувача центральної лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_3, у сумі 68409,79 грн., виявленої під час проведення інвентаризації нестачі товарно-матеріальних цінностей, але не більше середнього місячного заробітку працівника. (т.2 а.с. 53-55).

10.08.2015, комісією в складі головного бухгалтера, начальника КРВ та начальника юридичного відділу засвідчено відмову ОСОБА_3 від ознайомлення з вказаним вище наказом. (т.2 а.с. 57).

Згідно посадової інструкції завідувача центральної лабораторії ТОВ «Комплекс Агромарс», яка 24.12.2014, підписана ОСОБА_3, передбачено відповідальність за завдання матеріальної шкоди в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України. (т.2 а.с. 66-69).

Вирішуючи вимоги за первісним позовом про відшкодування шкоди завданої працівником підприємству, судом враховано вимоги ст. 130 КЗпП України, відповідно до ч.ч.1,2, якої передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

В свою чергу ст. ст. 133 та 134 цього ж Кодексу передбачено випадки обмеженої та повної відповідальності працівника.

Згідно п. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

В свою чергу ст. 138 цього ж Кодексу передбачено, що обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1,135-3,137 КЗпПУкраїни залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Вказані вимоги також викладенні у правовій позиції ВСУ в справі 6-139цс14, відповідно до якої вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (чинного на території України згідно з постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 р. № 1545-ХП) затверджено перелік осіб, що можуть бути матеріально відповідальними, на підставі укладеного з ними договору про повну матеріальну відповідальність.

Посада завідувача центральної лабораторією виробничого управління, у вищезазначеному переліку не зазначається. З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992, на такого працівника може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність.

З даного приводу, ВСУ також зроблено правовий висновок від 25.04.2012 у справі №6-1бцс12, в якому зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Аналіз вказаних правових норм, з врахуванням досліджених в судовому засіданні матеріалів справи дає суду підстави дійти висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо стягнення шкоди в повному обсязі.

Так, відповідно до наказу № 232-2 від 10.08.2015, за підписом фінансового директора ТОВ «Комплекс Агромарс», зобовязано головного бухгалтера провести утримання із заробітної плати завідувача центральної лабораторії виробничого управління ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_3, у сумі 68409,79 грн., виявленої під час проведення інвентаризації нестачі товарно-матеріальних цінностей, але не більше середнього місячного заробітку працівника.

Таким чином, вказаним наказом, який є чинним, уповноважений орган фінансовий директор, застосував до працівника положення ст. 133 КЗпП України, тобто обмежену відповідальність працівника.

Чинним КЗпП України не передбачено положень про застосування одночасно обмеженої та повної відповідальності працівника.

Крім того, в наказі № 229 від 06.08.2015, є посилання про те, що з ОСОБА_3 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 117/СП від 23.12.2014 (т.1 а.с. 9-10). Однак, позивач, на якого відповідно до ст. 60 ЦПК України, покладено обовязок доказування і подання доказів суду, не представив вказаного договору, як на підставу своїх вимог. Натомість представник позивача в судовому засіданні зазначив, що такий договір про повну матеріальну відповідальність із відповідачем не укладався.

Судом також не встановлено вини відповідача при складанні актів про списання товарно-матеріальних цінностей (т.1 а.с. 112-191). Вказані акти складались ОСОБА_3, і підписувались членами комісії. Однак, не були затвердженні. Будь-яких доказів, щодо причин не затвердження вказаних актів, та можливих порушень при їх складанні та списанні ТМЦ, суду зі сторони позивача не представлено.

Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, судом враховано положення ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановлюючи розмір невиплаченої заробітної плати судом взято до уваги, що відповідно до Форми ОК-5 виданої управлінням Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області ОСОБА_3 було нараховано за липень 2015 року 3826,09 грн., за серпень 2015 року 5047,80 грн., що у сумі складає 8 873,89 грн. (т.1 а.с. 97).

Згідно представленого розрахунку при звільненні на ім'я ОСОБА_3 вбачається, що заробітна плата останньому за липень 2015 року, була виплачена в сумі 3826,09 грн., а також 10.08.2015 компенсація за невикористану відпустку в сумі 3847,80 грн. Відомості щодо виплати заробітної плати за серпень 2015, по день звільнення відсутні. (т.2 а.с. 111).

Пунктом 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 3 розділу 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки, виробничі премії тощо.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При визначенні середньомісячної заробітної плати судом враховано, що відповідно до п. 8 розд. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Сума заробітної плати за два місяці, які передували звільненню, а саме червень, липень 2015 року становить 19 530,00 грн. Так, заробітна плата за червень 2015 рік - 9765,00 грн., заробітна плата за липень 2015 рік - 9765,00 грн.

При визначенні вказаних сум, суд враховує заробітну плату в повному обсязі за липень 2015, без врахування утриманих з ОСОБА_3 4060,45 грн. за заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, заробітна плата за липень 2015, мала б бути виплачена ОСОБА_3, не пізніше 07.08.2015, день який був робочим днем.

Відрахування ж із заробітної плати ОСОБА_3, були зроблені на підставі наказу № 232-2 від 10.08.2015 (т.2 а.с. 53-55).

З врахуванням досліджених доказів, суд приходить до висновку про порушення прав працівника, визначенні Законом України «Про оплату праці» на отримання заробітної плати.

Оцінюючи доводи відповідача-позивача ОСОБА_3 щодо порушень при проведенні інвентаризації та подальшого відрахування із заробітної плати, судом також враховано, що Розділом ІІ Організація та основні правила проведення інвентаризації, ст. 1 ч. 5 Наказу Кабінету Міністрів України від 02.09.2014 № 879, визначено, що інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи.

Матеріально відповідальні особи дають в інвентаризаційному описі розписки про те, що до початку інвентаризації всі прибуткові та видаткові документи на активи здані в бухгалтерію, що всі цінності, які надійшли під їх відповідальність, оприбутковані, а ті, що вибули, списані.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 не був своєчасно повідомлений про початок проведення інвентаризації, так як акт про відмову було складено комісією 10.08.2015, фактично після проведення самої інвентаризації.

Відповідно до вказаного вище Положення про Інвентаризацію ст. 18 Розділу II Організація та основні правила проведення інвентаризації передбачено, що інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв'язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи.

Таким чином, інвентаризація була проведена в порушення вказаних нормативно-правових актів.

При визначенні середньомісячного заробітку суд враховує, що сума заробітної плати за два місяці, які передували звільненню становить 19 530,00 грн., кількість відпрацьованих днів за два місяці, що передували звільненню - 42, що зазначено в розрахунку середнього заробітку, наданого відповідачем. Тобто, середній заробіток визначається наступним чином,: 19 530,00 грн. (сума заробітку за останні два календарні місяця роботи, що передували звільненню червень, липень) 42 дні - кількість відпрацьованих днів = 465,00 грн. (розмір середньої заробітної плати за один день), який х 569 днів затримки = 264 585 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення вказаної суми, суд враховує правову позиці ВСУ, висловлену в постанові від 5.10.2016 у справі № 6-2405 цс15, відповідно до якої при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог відповідача-позивача та застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні питання щодо стягнення інфляційних нарахувань, суд застосовує вимоги ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Індекси інфляції склали: серпень 2015 - 99,2; вересень 2015 - 102,3; жовтень 2015 - 98,7; листопад 2015 - 102,0; грудень 2015 - 100,7; січень 2016 -100,9; лютий 2016 - 99,6; березень 2016 - 101,0; квітень 2016 - 103,5; травень2016 - 100,1; червень 2016 - 99,8; липень 2016 - 99,9; серпень 2016 - 99,7; вересень 2016 - 101,8; жовтень 2016 - 102,8; листопад 2016 -101,8; грудень 2016 -100,9.

На день пред'явлення позову до суду сума інфляційних нарахувань, яку відповідач-позивач зобов'язаний сплатити на користь ОСОБА_3, за час затримки розрахунку становить 1991,15 грн.

Крім того, з відповідача-позивача підлягає також стягненню 838,34 грн. компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015.

Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 (якою визначено принцип змагальності сторін), ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, в зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, а також про часткове задоволення зустрічного позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ч.2 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено судове рішення звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин, з позивача-відповідача підлягають стягненню судові витрати за зустрічним позовом в дохід держави в сумі 1600 грн. В зв'язку з відмовою в первісному позові судові витрати залишаються за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 133, 134, 135-1, 138 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 ч. 5 Наказу Кабінету Міністрів України від 02.09.2014 № 879, ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57-60, 64, 81, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну підприємству працівником відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення заробітної плати, компенсації та інфляційних нарахувань задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», Київська область, Вишгородський район, с. Гаврилівка, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації АДРЕСА_1, невиплачену заробітну плату в сумі 10965 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку станом 02.03.2017 в сумі 32895 грн., 838,34 грн. компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 23.12.2014 по 10.08.2015, 1991,15 грн. інфляційні нарахування, а всього стягнути коштів в сумі 46689,49 грн. (сорок шість тисяч шістсот вісімдесят дев'ять гривень сорок дев'ять копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», Київська область, Вишгородський район, с. Гаврилівка, судові витрати з оплати судового збору на користь держави в сумі 1600 грн., за зустрічними позовними вимогами. Судові витрати за первісним позовом залишити за сторонами.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Тульчинський районний суд.

Повний текст судового рішення складено 17.05.2017.

Суддя