Справа № 263/4077/17
Провадження № 2/263/1256/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Єрмоленкові Р.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла за період з 01 лютого 2016 року по 01 березня 2017 року за виконавчим листом № 263/987/16-ц від 14 квітня 2016 року, виданим Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2016 року про стягнення аліментів на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, зменшивши розмір заборгованості з 16 538 грн до 5 000 грн.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що заочним рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2016 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На час ухвалення указаного рішення позивач не працював, його друга дружина перебувала на сьомому місяці вагітності, він не міг влаштуватися на роботу, були деякі фінансові збереження, однак витратив їх на вагітність нової дружини та народження дитини. 20 липня 2016 року у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_6. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не працював, аліменти державним виконавцем нараховувалися йому відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, тобто входячи із середньої заробітної плати працівника у цій місцевості, сума аліментів у розмірі ? частини середньої заробітної плати коливалася з 1 168 грн по 1 578 грн, його нова дружина не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, він на теперішній час офіційно не працює, має мінливий та нестабільний дохід від підробітків, якого ледве вистачає на життя, просив позовні вимоги задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Пояснили, що аліменти не сплачувалися за указаний період у звязку з відсутністю роботи у позивача та важким матеріальним станом.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, які викладені у письмових запереченнях. Додатково пояснили, що позивач, знаючи про обовязок сплачувати аліменти, такого не виконує, добровільно кошти не сплачує, такі дії є фактичним ухиленням від виконання батьківських обовязків.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 10, 214 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з довідкою рахунком від 09 березня 2017 року № В9, виданої державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області ОСОБА_7, розмір заборгованості за аліментами, які стягуються на підставі виконавчого листа від 14 квітня 2016 року № 263/987/16-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів, з 01 лютого 2016 року по 01 березня 2017 року становить 16 538 грн.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 04 червня 2016 року серії І-НО № 438012 ОСОБА_1 04 червня 2016 року уклав шлюб з ОСОБА_8, про що зроблено актовий запис № 166.

Відповідно до свідоцтва про народження від 20 липня 2016 року серії І-НО № 714129 у ОСОБА_1 та ОСОБА_9 20 липня 2016 року народився син ОСОБА_6, про що складено відповідний актовий запис № 611.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти (аліменти) на дитину присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або у твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Указаною нормою права не наводиться чіткий перелік обставин, за яких платника аліментів можна повністю або частково звільнити від сплати аліментів, тому це питання повинно вирішуватися судом на підставі аналізу конкретних даних. Такі, з урахуванням обовязку батьків на утримання дітей, повинні бути повязані з обставинами, які не залежать від волі платника аліментів.

У той же час, згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 5760 ЦПК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у цьому випадку саме на позивача покладено обовязок довести обставини, що мають істотне значення, тобто давали б суду підстави для часткового зменшення розміру заборгованості за аліментами.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

У справі, де предметом розгляду є часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивач як на підставу позову посилається на те, що у нього відсутній постійний дохід, не має постійного місця роботи, за період виникнення заборгованості він не працював.

Посилання позивача на те, що він на теперішній час не працює та не має постійного доходу, а також за період, коли виникла заборгованість він не працював, не може бути розцінене судом як підстава для задоволення позову.

Сама по собі відсутність постійного місця роботи у позивача та не можливість ним влаштуватися на роботу, не може свідчити про обставини, що мають істотне значення для зменшення заборгованості за аліментами та суперечить положенням ст. 18 Конвенції про права дитини, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 180 СК України щодо обовязку утримувати дитину.

Так, обовязок утримувати дітей виникає у батьків на підставі факту народження дитини, а не постановлення відповідного судового рішення, яке є лише засобом захисту порушених прав дітей щодо невиконання обовязку по їх утриманню.

При цьому сам факт звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є доказом того, що один із батьків ухилявся від виконання свого обовязку з утримання дитини. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність).

При цьому, народження у позивача іншої дитини у будь-якому випадку не може впливати на обовязок такого утримувати свого сина від першого шлюбу і у звязку з цим як підстава для звільнення від сплати заборгованості.

Отже, за відсутності доказів, які б указували на наявність обставин, передбачених ч. 2 ст. 197 СК України як беззаперечних підстав для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, а ті обставини, на які посилається позивач як на підставу для такого звільнення (відсутність постійного місця роботи, наявність іншої дитини) розцінюються судом як не істотні, при цьому саме позивач своєю бездіяльністю допустив таку заборгованість, протягом указаного періоду не вчинив жодних дій на сплату аліментів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 180, 181, 197 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 10, 57-65, 212-214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Музика