Справа №489/1958/14-ц 09.03.2017 09.03.2017
Провадження № 22-ц/784/4/17
Справа 489/1958/14-ц Головуючий у першій інстанції-Спінчевська Н.А.
Категорія 39 Доповідач апеляційної інстанції- Бондаренко Т.З.
РІШЕННЯ
9 березня 2017 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Бондаренко Т.З.
суддів - Крамаренко Т.В., Галущенка О.І.,
із секретарем судового засідання - Шагаєм О.А.,
за участю: представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участю третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6
визнання заповіту недійсним,
в с т а н о в и л а:
В березні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Позивач зазначав, що 22 вересня 2013 року померла його тітка ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок № 47 по вул. Першотравневій в м. Миколаєві, який належав їй на праві власності. Позивач, як єдиний спадкоємець за правом представлення, оскільки його мати є ОСОБА_8 сестра спадкодавці, померла 22 жовтня 1993 року, звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. В звязку з цим він дізнався про те, що тітка за життя 23 лютого 2010 року залишила розпорядження на випадок смерті, яким все належне їй майно заповідала відповідачу ОСОБА_3
Посилаючись на те, що ОСОБА_7 страждала психічними захворюваннями , перебувала на обліку у психіатричній лікарні, і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій, позивач просив визнати вказаний заповіт недійсним.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав доведеними, просив рішення суду скасувати, призначити у справі повторну посмертну психіатричну експертизу, ухвалити нове рішення яким вимоги задовольнити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач вказував на законність рішення районного суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши письмові докази у справі, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за реєстраційним № 2-1486, ОСОБА_7 належав будинок № 47 по пров. Первомайському в м. Миколаєві на праві власності (т.1 а.с. 16, 17).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть та відповідного свідоцтва, ОСОБА_7 померла 22 вересня 2013 року (т.1 а.с. 4, 51).

Позивач ОСОБА_5, народився 3 червня 1977 року, його матірю в свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_8 (т.1 а.с. 15).

Прізвище матері позивача до укладення шлюбу з ОСОБА_9, так як і прізвище спадкодавці ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 було «Решетило», (т.1 а.с. 10, 14). Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батьками матері позивача ОСОБА_11 та спадкодавці ОСОБА_12 були: батько - ОСОБА_13 та мати ОСОБА_14 (т.1 а.с. 9, 13). Таким чином померла ОСОБА_7 та ОСОБА_8, мати позивача, були рідними сестрами.

Із наданої Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області копії спадкової справи за № 107/2014 після смерті ОСОБА_7, слідує, що з заявами про прийняття спадщини звернулися позивач ОСОБА_5, як спадкоємець за законом та відповідач ОСОБА_3, як спадкоємець за заповітом (т.1 а.с. 29,30).

В даній спадковій справі міститься заповіт, складений ОСОБА_7 23 лютого 2010 року, відповідно до якого все належне їй майно вона заповідала ОСОБА_3 (а.с. 33 об., 34).

Відповідно до ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 225 ЦК України встановлено, що правочин , який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В позовній заяві ОСОБА_5 вказував на те, що спадкодавиця ОСОБА_7 страждала на психічні розлади, через що не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту.

Згідно листа від 24 квітня 2014 року за № 521 Обласного Центра медико-соціальної експертизи ОСОБА_7 визнана інвалідом першої групи від загального захворювання безстроково (т.1 а.с. 87).

З історії хвороби № 857 в госпіталі інвалідів ВВВ, неврологічне відділення, вбачається, що ОСОБА_7 перебувала на лікуванні з 27 лютого 2006 року по 17 березня 2006 року з діагнозом «Дисциркуляторна енцефалопатія 111 ст. наслідки повторних ОНМК (2003, 2004 рік), легкий лівосторонній гемипарез, цефалгічний синдром, психоорганічний синдром, знижене ВНДП, ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз» (т.1 а.с. 57).

Також, ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні у ревмокардіологічному відділенні з 5 серпня 2013 року по 12 серпня 2013 року з діагнозом «ІБС, аортокардіосклероз атеросклеротичний, кальциніруюча хвороба серця, аортальний стеноз, гостра лівожелудочкова недостатність, деменція (т.1 а.с. 60).

У даній справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу, та на дослідження експертам, окрім матеріалів справи, було надано також амбулаторна карта № 29473 Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1, медичну карту стаціонарного хворого № 4895/965 міської лікарні № 1 м. Миколаєва, завірену копію медико-експертної справи ОСОБА_7

Відповідно до висновків судово психіатричної експертизи від 28 травня 2015 року проведеної Комунальним закладом «Херсонська обласна психіатрична лікарня», ОСОБА_7 страждала органічним захворюванням головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, ускладнена перенесеним гострим порушенням мозкового кровообігу) без ознак психозу та слабоумства. На час підписання заповіту 23 лютого 2010 року розуміла значення своїх дій та керувала ними (а.с. 131-145).

Районний суд, враховуючи наведені обставини, виходив з того, що позивачем не доведено, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, обставин на які він посилається, а саме, що спадкодавиця в момент підписання оспорюваного заповіту не розуміла значення своїх дій та не керувала ними.

В той же час з даним висновком суду не можна погодитись, оскільки він рунтується не на повно встановлених обставинах справи.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15, завідувач диспансерно-поліклінічного відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1, який був лікуючим лікарем ОСОБА_7 суду показав, що остання спостерігалась в психіатричній лікарні, як інвалід неврології. На психічні розлади хворів її син та онук. ОСОБА_7 мала поєднане ураження головного мозку внаслідок травми, склерозу та гіпертонії. В неї мало місце зниження інтелектуально-мнестичних функцій, вираженого ступеня. Мали місце скарги на тривогу, напади із втратою свідомості.

Свідок ОСОБА_16, сусідка та подруга ОСОБА_7, вказувала на те, що після поховання сина, який помер 17 лютого 2010 року стала забувати, падала, була неадекватною, на похованні сина бігала роздягнутою, не впізнавала родичів. Аналогічні покази дав свідок ОСОБА_17

Свідок ОСОБА_18 також зазначила про погіршення стану здоровя ОСОБА_7, який погіршився, в звязку зі смертю сина, забувала, збиралася на весілля до онука, який помер раніше, плутала дні, не могла правильно одягнутись. Аналогічні свідчення дав ОСОБА_19

Вказані покази свідків щодо психічного стану ОСОБА_7 відповідають медичним даним щодо її психічного стану здоровя.

Свідчення ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22, а також покази нотаріуса ОСОБА_6, щодо адекватності поведінки ОСОБА_7, грунтуються на їх особистому сприйнятті та здебільшого оцінки поведінки ОСОБА_7 щодо її відносин з відповідачем повязаних з наданням їй допомоги, носять фрагментарний характер, та протирічать даним медичної документації де відображено наявність психічних захворювань у останньої.

Відповідно до положень ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 145 ЦПК України встановлено, що призначення експертизи є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

За клопотанням позивача у справі судом апеляційної інстанції призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково- дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністрества охорони здоровя України.

Окрім медичних документів, які були надані експертам КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня», експертам Українського науково - дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністрества охорони здоровя України, додатково надано : оригінал медико - експертної справи № 320 з Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Миколаєва, медичні карти стаціонарного хворого №№ 2070/353, 3466/547,5607/791 з міської лікарні № 1 м. Миколаєва , медичні карти стаціонарного хворого №№ 1828/260, 2181/282, з Миколаївської міської лікарні № 3, медичну карту стаціонарного хворого 857 з Миколаївського обласного госпіталю ветеранів війни, медичну карту амбулаторного хворого із Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Миколаєва.

Так, із пояснень ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні щодо особливості поведінки та способу життя ОСОБА_7, слідує, що остання не завжди впізнавала позивача, плутала із своїм сином або онуком, який помер 7 березня 2005 року , а син помер 17 лютого 2010 року (а.с. 5,6). Вона розповідала, що сусіди і родичі заборгували їй гроші, при розмові перескакувала з теми на тему, скаржилася, що впустила квартирантів, які обіцяли допомагати по господарству, але вони хочуть її отруїти та забрати будинок. Після смерті сина психічний стан здоровя її погіршився, вона незрозуміло розмовляла, казала що її хочуть вбити, часто згадувала сина та внука.

Відповідач заперечував обставини психічної хвороби ОСОБА_7 та пояснив, що вона поводила себе адекватно, залишившись одна після смерті сина 17 лютого 2010 року , приходила до нього та просила допомоги, тому 23 лютого 2010 року нею було складено заповіт на імя відповідача.

Так із дослідницької частини експертного висновку вбачається, що відповідно до даних амбулаторної карти Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_7 вперше була направлена до психіатра 13 вересня 1991 року лікарем міської поліклініки № 2 з діагнозом: тривожно-депресивний синдром. Починаючи з 14 вересня 1991 року на амбулаторних прийомах у лікаря хвора скаржилася на головні болі, головокружіння, поганий сон, дратівливість, слабкість, сльозливість , тривожність. В період з травня 2008 по січень 2010 року на прийоми звертався син з тими ж самими скаргами, а також на плаксивість, забудькуватість, поганий сон, знижений фон настрою, дратівливість не критичність. 27 листопада 2009 року хвора була відвідана медсестрою, дома, та зафіксувала скарги на поганий сон, засинає лише під ранок, у квартирі проживала з сином, перебувала в ліжку, на вулицю майже не виходила.

Після смерті сина та складання оспорюваного заповіту зверталась до лікаря в квітні, травні 2010 року також, поміж іншого, скаржиться на поганий сон, головокружіння, тривогу та інше. З подальших записів амбулаторної картки вбачається, що стан здоровя ОСОБА_7 погіршувався до її смерті 22 вересня 2013 року.

Також експертами досліджено медичні карти, відповідно до яких ОСОБА_7 неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. В тому числі неврологічному відділенні, скаржилась також на безсоння головокружіння, головний біль, консультована неодноразово лікарем психіатром, яким в 2006 році визначено діагноз: наслідки інсульта у правій лобно-скроневій зоні, психоорганічний синдром, зниження інтелекту, призначені ліки. Із медичних карт стаціонарного хворого в березні та травні 2013 року також вбачається тяжкий загальний стан ОСОБА_7 та погіршений психічний стан, вона психомоторно збуджена, слабо доступна контакту, неадекватна у часі та просторі не орієнтована, відмічено у хворої гострий соматогенний психоз.

На підставі комплексного дослідження всіх наведених вище медичних документів, інших доказів у справі, комісією експертів надано висновок повторної комісійної судово - психіатричної експертизи № 24 від 8 вересня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_7 на момент складання заповіту 23 лютого 2010 року виявляла тяжкий психічний розлад у формі мультиінфарктної деменції та на момент складання заповіту 23 лютого 2010 року за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с. 2 - 20).

Враховуючи, що висновок повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ґрунтується на більшій кількості досліджуваних медичних документах, які стосуються психічного стану ОСОБА_7, а тому є більш повним, логічним, обґрунтованим та таким, що відповідає положенням ст. 66 ЦПК України. За вказаних обставин, експертний висновок КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» не може бути прийнятий до уваги.

Також підлягають відхиленню посилання відповідача на те, що ОСОБА_7 2 липня 2010 року зверталася до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини після смерті сина, що на думку відповідача свідчить про її усвідомлення значення своїх дій (т.2 а.с. 70-82). Вказане звернення до нотаріуса мало місце більш ніж через три місяці після смерті сина, а оспорюваний заповіт складено через пять днів після смерті сина, тобто в той час, як слідує з наявних доказів у справі, коли ОСОБА_7 перебувала в особливому емоційному стані.

Також посилання відповідача на лист, написаний ОСОБА_7, який, на його думку, підтверджує її адекватний стан, не може спростувати висновки експертів. Так, вказаний лист не містить дати та підпису, що він складений саме ОСОБА_7, а крім того, його зміст є вкрай обмежений смисловим навантаженням яке стосується лише однієї побутової проблеми, а саме неможливістю отримання пенсії після смерті сина. За такого, вказаний лист не може характеризувати його автора як достатньо розвинену особу (а.с. 61).

Також відповідач, вказував на те, що ОСОБА_7 на його весіллі, після складання заповіту, поводила себе активно та свідомо та її поведінка не давала сумнівів в її адекватності, про що є відеозапис. Проте, така поведінка носить фрагментарний характер, і не спростовує зміст медичної документації, яка була предметом дослідження експертів.

В той же час доказів, поведінки ОСОБА_7, в значній мірі відмінної від поведінки, про яку зазначено в наявних в справі доказах, також доказів стосовно її стану здоровя під час складання оспорюваного заповіту, чи то інших медичних документів, які не були досліджені експертами, суду апеляційної інстанції не надано. В звязку з чим, відсутні підстави для проведення експертизи відповідно до правил ч. 2 ст. 150 ЦПК України, оскільки повторна комісіонна експертиза у даній справі вже проведена.

Сама по собі незгода відповідача з висновками комісії експертів, носить субєктивний характер та не тягне правових наслідків.

За таких обставин відповідно до наведених норм закону, оспорюваний заповіт підлягає визнанню недійсним, як такий, що вчинений дієздатною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час його підписання, та такий, що порушує спадкові права позивача.

Враховуючи, що судом не повно було зясовано обставини, що мають значення для справи, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про задоволення позову ОСОБА_5

Керуючись ст. 303, 307, 309,313, 314, 316 ЦПК України , колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року скасувати, у справі постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 ндрійовича про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт складений 23 лютого 2010 року від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним № 255.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів.

Судді: Т.З. Бондаренко

ОСОБА_23

ОСОБА_24