РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/11901/16-ц

Провадження № 2/643/1062/17

10.05.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Довготько Т.М.

за участю секретаря Бахметьєвої Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вище вказаним позовом в якому після уточнення позовних вимог просить: визнати за нею право власності на 15/100 частин будинку №9 по вул.Брюсова в м.Харкові, а саме на житлову кімнату, площею 6,2кв.м (літ. 1-1), сіні-І, площею 3,7кв.м., загальною площею 9,9 кв.м., припинивши право спільної часткової власності на 15/100 частин будинку №9 по вул. Брюсова в м.Харкові ОСОБА_3, виплативши ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі - 53,984,00грн., поклавши ці кошти на депозитний рахунок суду; визнати за нею право власності на 22/100 частини вказаного будинку в порядку набувальної давності після смерті ОСОБА_4, померлої 29.03.2001року, а саме на кімнату, площею 18,5 кв.м., (літ.2-2), кімнату, площею 8,0кв.м. (літ.2-3), кухню, площею 7,0кв.м. (літ.2-1), сіні, площею 3,6кв.м. (літ.ІІ), загальною площею 29,1кв.м., жилою площею 18,5 кв.м., припинивши право спільної часткової власності на 22/100 частки будинку №9 по вул.Брюсова в м.Харкові Красної ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 30.12.1980 року нею було придбано 45/100 часток в домоволодінні №9 по вул.Брюсова в м.Харкові на земельній ділянці, площею 654кв.м, в житловому будинку, площею- 117,4 кв.м., житловою площею - 70кв.м. Вона постійно проживає в цьому будинку з 1980року. Згідно договору купівлі-продажу від 29.09.2003року нею було придбано 18/100 часток вказаного будинку. Загалом їй належить 63/100 частини в домоволодінні №9 по вул.Брюсова в м.Харкові з надвірними будівлями. ОСОБА_4 належали 22/100 частки вказаного будинку. 29.03.2001року ОСОБА_4 померла. Вона проживала в будинку сама, близьких родичів у неї не було, заповітів вона не залишала. Ніхто не претендував на її майно більше 15 років. При житті ОСОБА_4 вона їй допомагала, доглядала, мала вільний доступ в її частину будинку, у неї є ключі від її домоволодіння. Увесь час при житті і після смерті ОСОБА_4 вона відкрито користується її домоволодінням, проводить поточні ремонти, регулярно прибирає в будинку, у разі потреби ремонтує майно за свій рахунок, сплачує комунальні послуги за будинок. Всі сусіди та знайомі знають, що вона зі своєю сімєю: дочкою, онуком і зятем постійно проживають і користуються домоволодінням ОСОБА_4 нарівні зі своєю часткою домоволодіння. Вона утримує домоволодіння ОСОБА_4 в належному санітарному стані. У ньому знаходяться належні їй особисті речі. Оскільки вона добросовісно заволоділа майном ОСОБА_4, постійно та безперервно володіє її майном протягом 15 років, тому набула права власності за набувальною давністю. Останні 15/100 часток домоволодіння належать ОСОБА_3, яка виїхала за межі України на постійне проживання в Канаду в 2002році та жодного разу з цього часу не приїздила, не сплачувала за будинок, не обслуговувала і не ремонтувала цей будинок 1905року будівництва. Частка ОСОБА_3 складається із однієї жилої кімнати, площею 6,2кв.м. (літ.1-1) сіней І, розміром 3,7 кв.м., загальною площа складає - 9,9кв.м., жила площа складає 6,2кв.м. Частка домоволодіння ОСОБА_3 рушиться, будинок потребує перебудови, так як її частка домоволодіння також рушиться і обвалюється. В звязку з чим вона зазнає матеріальних збитків. ОСОБА_3 належить 15/100 часток будинку, ця частка є незначною у порівнянні з її часткою 63/100. Крім того, ОСОБА_3 не проживає у своїй частині будинку та не потребує цієї частки будинку, не утримує її і не обслуговує належним чином.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, надіслав до суду письмові заперечення, відповідно до яких просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі з підстав викладених у запереченнях.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, кожна окремо, повідомили суду, що позивачку знають більше 30 років, вона проживає зі своєю сімєю у будинку №9 по вул. Брюсова у м. Харкові, добросовісно виконує свої обов`язки по догляду за будинком. Будинок має окремі входи. Після смерті ОСОБА_4 в її частині будинку ніхто не проживає.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 45/100 частин домоволодіння №9 по вул.Брюсова у м.Харкові з надвірними будівлями на підставі свідоцтва про право власності, №б/н, від 04.11.2009року, на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної в місті Харкові ради від 02.11.1986року та 18/100 частин на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2003року, р.№5672, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 /а.с.68, 69,70,73,74/.

22/100 частини домоволодіння №9 по вул.Брюсова у м.Харкові з надвірними будівлями належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13.12.1986року, р.№2-2375, посвідченого 3-ю ХДНК та на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.1986року, б/н, житлового експлуатаційного обєднання Московського району /а.с.64-65, 66,68/.

15/100 частин домоволодіння №9 по вул.Брюсова у м.Харкові з надвірними будівлями належить ОСОБА_3 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 04.12.1991року, р.№1-3674, посвідченого 3-ю ХДНК, дублікат видано 16.03.2006року ХОДНА, р.№1-168 /а.с.67,68/.

Із довідки вуличного комітету №1 Московського району м.Харкова від 08.07.2016року за №82 вбачається, що за адресою: м.Харківа, вул.Брюсова ,9 зареєстрована та проживає ОСОБА_1 з 26.05.1980року та ОСОБА_10 з 31.03.2000року /а.с.26/.

Позивач поросить суд визнати за нею право власності на 15/100 частини житлового будинку №9 по вул.Брюсова у м.Харкові, припинивши право спільної часткової власності на 15/100 частини зазначеного житлового будинку ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 04.12.1991року, виплативши їй грошову компенсацію в розмірі - 53984грн.00коп., шляхом внесення цих коштів на депозитний рахунок суду, так як належна їй доля являється незначною, посилаючись на те, що ОСОБА_3 в 2000році виїхала за межі України, у спірному будинку не проживає, і з цього часу не бере участь в ремонтно-відновлювальних роботах по підтриманню належного технічного стану домоволодіння за адресою: м.Харківа, вул.Брюсова ,9, не оплачує комунальні послуги.

Відповідно до ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 належить 63/100 частини спірного будинку. ОСОБА_4 належить 22/100 частини спірного будинку. ОСОБА_3 належить 15/100 частини спірного будинку. Будинок має три відокремлені входи зі двору вулиці /а.с.79-81/.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 цього Кодексу право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6 - 81 цс 11, від 15 травня 2013 року № 6 - 37 цс 13 та від 2 липня 2014 року № 6 - 68 цс 14, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Виходячи із наведеного та з урахуванням того, що позивач не навела обґрунтованих доказів, що припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди їй та членам її сімї, суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині

Крім іншого позивач просить суд визнати за нею право власності на 22/100 частини житлового будинку №9 по вул.Брюсова у м.Харкові, яка належить ОСОБА_4, в порядку набувальної давності, припинивши право спільної часткової власності на вказану частину житлового будинку, оскільки вона проживає і користується належною ОСОБА_4 часткою будинку більше 15 років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України).

З пояснень позивача, встановлено, що позивач користуючись часткою домоволодіння, яка належала ОСОБА_4, достеменно знала, що вказана частка будинку їй не належить, тобто в даному випадку відсутня складова набувальної давності добросовісність.

Крім того, як вбачається з повідомлення Третьої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори Вих. № 295/01-16 від 17.02.2017 року, після померлої 29.03.2001 року ОСОБА_4, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявами до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_11, племінник померлої, що мешкає та зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2, з заявою про фактичне прийняття спадщини. Заведено спадкову справу. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за №45193971, яка знаходиться в спадковій справі, заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався.

Згідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Частиною першою ст. 549 вищевказаного Кодексу передбачено: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір, сплачений ОСОБА_1 підлягає зверненню на користь держави.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Т.М.Довготько