Справа №490/4680/14-ц 27.02.2017 27.02.2017 27.02.2017
Справа №490/4680/14-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/401/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

27 лютого 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») предявило вищевказаний позов до ОСОБА_4.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 09 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_4 укладено кредитно-заставний договір №DNH4KS86141254, за умовами якого банк надав позичальнику 2 441 грн. 56 коп., у вигляді строкового кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2.09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк 18 місяців по 11 лютого 2008 року включно.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник належним чином своїх договірних зобовязань не дотримав, у звязку із чим станом на 23 січня 2014 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 36 669 грн. 96 коп. з яких: 2 263 грн. 54 коп. заборгованість за тілом кредиту, 11 225 грн. 95 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20 958 грн. 09 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1 722 грн. 38 коп. штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі (а.с.31-32).

Ухвалою цього суду від 16 жовтня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, зазначене рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.67).

В обґрунтування своїх заперечень, відповідач та його представник посилались на те, що ОСОБА_4 вищевказаний кредитний договір не підписував.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KS86141254 від 09 серпня 2006 року у загальному розмірі 28 153 грн. 46 коп. з яких: 2 263 грн. 54 коп. заборгованість за тілом кредиту; 11 225 грн. 95 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 13 489 грн. 49 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 674 грн. 48 коп. штраф (процентна складова) та 500 грн. штраф (фіксована частина). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі (а.с.176-179).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає не в повному обсязі.

Так, задовольняючи частково позов, районний суд виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини, умови якого порушив відповідач, а відтак має сплатити суму кредитної заборгованості, а також заборгованість за процентами, штраф та пеню, з врахуванням положень ч.3 ст.551 ЦК України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції, в той же час висновок суду щодо стягнення штрафу з позичальника вважає помилковим.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 серпня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_6 був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) і Тарифами складає між сторонами кредитно - заставний договір.

Відповідно до умов вищевказаного договору позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 2 441 грн. 56 коп. на купівлю ТНС, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2.09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком 18 місяців по 11 лютого 2008 року включно (а.с.5).

Згідно умов кредитного договору відповідач зобовязався надавати банку кошти для погашення заборгованості, включаючи кредит, винагороду й відсотки за користування кредитом, які передбачені заявою.

За умовами договору позичальник зобовязується повернути суму кредиту, процентів, комісію відповідно до Заяви та Умов.

Сторони також узгодили, що при порушені позичальником зобовязань по погашенню кредиту, останній сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а.с.5).

П.п.5.1 п.5 Умов передбачено, що при порушені позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних умов, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0.15% від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

В договорі, сторони також передбачили, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник сплачує банку штраф, розмір якого становить 250 грн. + 5% від суми позову (п.п.5.3 п.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам) (а.с.106-112).

ОСОБА_4 не виконав своїх зобовязань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» утворилася заборгованість, яка, згідно доданого позивачем розрахунку, станом на 23 січня 2014 року становить 36 669 грн. 96 коп. з яких: 2 263 грн. 54 коп. заборгованість за тілом кредиту, 11 225 грн. 95 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20 958 грн. 09 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань, а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1 722 грн. 38 коп. штраф (процентна складова).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позичальник не визнав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на те, що кредитні кошти не отримував та договір не підписував.

Втім, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №1183 від 08 липня 2016 року, встановлено, що рукописний текст «ОСОБА_7К.» і підпис в графі «Позичальник» в заяві позичальника №DNH4KS86141254 від 09 серпня 2006 року від імені ОСОБА_4 виконані саме відповідачем (а.с.166-171).

При цьому, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання відповідача на недопустимість доказу висновку експерта через те, що останнім не було досліджено акт прийому передачі товару від 09 серпня 2006 року, виходячи з наступного.

Умови, порядок призначення та проведення експертиз, в тому числі і почеркознавчих, передбачені Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експериментальних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (з наступними змінами, далі - Рекомендації).

В ухвалі Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 травня 2016 року зазначено перелік всіх документів, наданих експерту для відповідного дослідження, а висновок експерта містить перелік використаного ним порівняльного матеріалу, який він вважав достатнім для відповіді на поставлені районним судом питання. До того ж предметом дослідження була заява позичальника, а акт прийму-передачі товару досліджувався експертом в якості порівняльного матеріалу.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення позову в частині стягнення заборгованості через відсутність доказів підписання відповідачем договору.

Так, згідно з вимогами ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

В письмовій заяві позичальника зазначено, що позичальник погоджується з тим, що ця заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і Тарифами складає кредитно-заставний договір.

Відповідно до ст.203 ЦК України, чинним є правочин зміст якого не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, має необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Укладена між сторонами угода не суперечить чинному законодавству. Окремого позову чи зустрічного позову про оспорювання укладеного сторонами кредитного договору відповідач не заявляв.

Таким чином, відповідно до вимог закону, обумовлений кредитний договір укладений сторонами у простій письмовій формі правомірно, дійсність цього договору сторони не оспорювали.

Крім того, виходячи з положень ст.ст.640,1054,1055 ЦК України, кредитний договір є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами шляхом підписання письмового договору, формою якого в даному випадку є заява позичальника. При цьому підпис позичальника в такій заяві є свідченням згоди з умовами, які пропонує кредитодавець.

Отже, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами був укладений кредитний договір, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, та оскільки відповідач порушив права банку на вчасне повернення кредитних коштів, то обґрунтовано поклав на позичальника відповідальність за невиконання умов договору.

Разом з тим, з висновком районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21 жовтня 2015 р. по цивільній справі №6-2003цс15 і в силу положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язком для судів при застосуванні цих норм права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув уваги на викладені положення закону та не врахував правову позицію Верховного Суду України.

Оскільки договором сторін передбачено застосування пені і штрафів за одне і те саме порушення зобовязань за договором, їх одночасне стягнення є неприпустимим.

За такого з відповідача підлягає стягненню на користь позивача лише пеня.

Крім того, зменшуючи суму пені з 20 958 грн. 09 коп. до 13 489 грн. 49 коп., районний суд, керуючись положеннями ч.3 ст.551 ЦК України, виходив з того, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

Також, як зазначено Верховним Судом України в правовому висновку, висловленому в постанові від 03 вересня 2014 р. по справі №6-100цс14, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків (ч 3 ст.551 ЦК України).

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, може бути ступень виконання зобовязань боржником, майновий стан чи інші інтереси позичальника.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір несплаченої відповідачем заборгованості за кредитним договором становить 13 489 грн. 49 коп. (2 263 грн. 54 коп. - заборгованість за кредитом, 11 225 грн. 95 коп. - заборгованість за процентами).

Розмір нарахованої позивачем пені становить 20 958 грн. 09 коп.

Тому, є передбачені ст.551 ЦК України підстави для зменшення її розміру, що вірно констатував і суд першої інстанції, але визначений розмір пені підлягає відповідному корегуванню.

Враховуючи те, що діючим законодавством не наводиться чіткий перелік таких обставин та це питання повинно вирішуватися на підставі аналізу конкретної ситуації, колегія суддів вважає за можливе застосувати правила вказаної норми та виходячи з загальних засад цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності, встановлених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, зменшити розмір пені до 2 500 грн.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини справи та вимоги закону, то в силу вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду в частині розміру стягнутої суми заборгованості слід змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 15 989 (п'ятнадцять тисяч девятсот вісімдесят девять) грн. 49 коп., яка складається з 2 263 грн. 54 коп. - заборгованості за кредитом, 11 225 грн. 95 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 500 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Це ж рішення суду в частині стягнення штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні названих вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2016 року в частині розміру стягнення суми заборгованості за кредитним договором - змінити.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KS86141254 від 09 серпня 2006 року станом на 23 січня 2014 року у загальному розмірі 15 989 (пятнадцять тисяч девятсот вісімдесят девять) грн. 49 коп., з яких: 2 263 (дві тисячі двісті шістдесят три) грн. 54 коп. - заборгованість за кредитом, 11 225 (одинадцять тисяч двісті двадцять пять) грн. 95 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом та 2 500 (дві тисячі пятсот) грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Це ж рішення в частині стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору.

Рішення в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_8