Справа № 226/169/17
Провадження № 2/226/147/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

27.02.2017 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Пікало К.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача за договором адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача за довіреністю ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Вугільної компанії «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги таким.

Він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді підземного прохідника 5 розряду з повним робочим днем в шахті з 09.02.1999 року по 30.03.2008 року, потім з 07.04.2008 року на тій самій посаді, востаннє був прийнятий на підприємство 17.10.2014 року та звільнений 05.09.2016 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Внаслідок шкідливих умов праці на підприємстві в нього розвилися професійні захворювання, він багаторазово проходив як стаціонарне, так і амбулаторне лікування у медичних установах.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 09.12.2016 року йому встановлені професійні захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Хронічна радикулопатія L5, S1 справа в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, легкий ступінь (ІІ ст. за класифікацією ОСОБА_4 та ОСОБА_5І.) захворювання професійні, встановлені вперше.

За наслідками огляду МСЕК вперше за професійними захворюваннями та повторно за трудовим каліцтвом 1977 року йому було встановлено сукупна втрата професійної працездатності 60% з 23.12.2016 року безстроково, з них: первинно 30% - за хронічним бронхітом, первинно 10% - за приглухуватістю, первинно 10% - за хронічним радикулітом, повторно 10% внаслідок трудового каліцтва 11.09.1979 року. Був визнаний інвалідом третьої групи з рекомендацією спостереження у пульмонолога, невропатолога і сурдолога, визначена потреба у медичній і соціальній допомозі. Отримує страхові виплати у вигляді одноразової допомоги та щомісячні платежі в частині компенсації частини втраченого заробітку.

Вважає, що умовами виробництва йому заподіяна моральна шкода, оскільки присвятив більше 34 років роботі у вугільній промисловості і як наслідок тримав трудове каліцтво і професійні захворювання. При цьому причинами професійних захворювань були визнані перевищення концентрації пилу повітря робочої зони, потужність зовнішньої праці та параметри виробничого шуму. Наразі він постійно проходить курси лікування, щоб хоч якось підтримувати свій стан здоров'я, багато часу проводить в лікарнях, однак йому не під силу ніякі навантаження, він відчуває біль, є обмеженим у русі, що постійно змушує страждати та лікуватися знов і знов. Хвороба змінила його життя, він був змушений звільнитися з роботи. Із захворюваннями змінився життєвий уклад, він не може заробляти гроші, достатні для життя на належному рівні, враховуючи як життєві потреби, так і велику вартість лікування поза стаціонаром. Життєві звязки є порушеними, йому постійно треба докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Всі ці фактори викликають негативні емоції і переживання. Враховуючи, що відновлення здоров'я неможливе, заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 100 000 гривень та просить стягнути цю суму на його користь з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, обґрунтувавши їх викладеними у позовній заяві відомостями. Пояснив, що втратив здоров'я на підприємстві, не може зараз навіть відро підняти, постійно відчуває біль та обмеженість у русі. Трудове каліцтво ним було отримане на іншому підприємстві в 1977 році, але всі професійні захворювання бронхіт, радикуліт, туговухість тощо розвилися під час та за наслідками роботи у відповідача. Уточнив, що звільнився з роботи він у віці 61 року, зазначення віку в позовній заяві як 51 є опискою. Наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача на підставі договору адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх. Вважала, що саме за час роботи у відповідача ОСОБА_1 захворів на професійні захворювання, оскільки працював на підприємстві близько 15 років, при прийнятті на роботу вперше в нього не було медичним оглядом виявлено захворювань, які перешкоджали б роботі в шахті. Відкидаючи доводи представника відповідача щодо обізнаності позивача про умови праці під час працевлаштування, розуміння ним шкідливості таких умов і погодження з їх наявністю, зауважила, що такі обставини не є підставою звільнення від відшкодування завданої відповідачем шкоди, оскільки останній був зобовязаний забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці, але не зробив цього.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, надала письмові заперечення проти позову та на їх підставі пояснила, що позивач дійсно працював у відповідача у зазначені ним періоди загалом близько 15 років. Однак за всю свою трудову діяльність він працював на восьми шахтах, тому стверджувати, що професійні захворювання виникли саме під час роботи у відповідача, нема підстав. Крім того, відповідач, на відміну від інших шахт, де працював ОСОБА_1, має 2 клас шкідливих та важких умов праці, тобто умови праці є менш шкідливими, ніж на підприємствах 3 класу. При працевлаштуванні позивач був обізнаний про шкідливість виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, однак погодився з ними та працював тривалий час, не звертаючись до служби охорони праці та медично-охоронної служби з питань будь-яких порушень умов його праці. Крім того, позивачем не доведене як саме спричинення йому відповідачем моральної шкоди, так і не обґрунтований її розмір, жодного висновку МСЕК або інших медичних установ про це немає. Вважає, що обовязковою умовою відшкодування моральної шкоди є доведеність вини відповідача в заподіянні такої шкоди. Також має позицію, що робота у ДП ВК «Краснолиманська» є більш безпечною та менш шкідливою, тому не є причиною професійних захворювань позивача. Погодилася з тим, що попередження особи про шкідливі умови праці не виключає обовязку відшкодування завданої шкоди, але просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вислухавши учасників процесу та дослідивши докази у справі окремо та у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 09.02.1999 року по 30.03.2008 року, з 07.04.2008 року по 17.09.2013 року та з 17.10.2014 року по 05.09.2016 року працював у відповідача на відокремленому на посадах гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток підземного 4 розряду з повним робочим днем у шахті, гірничим робітником 5 розряду з повним робочим днем у шахті, гірничим робітником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем у шахті; був звільнений наказом № 4980/к від 05.09.2016 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відомості встановлені за даними трудових книжок ОСОБА_1 (а.с. 13-20).

Під час трудової діяльності, як зазначив позивач, він набув професійних захворювань, неодноразово та тривало лікувався з приводу хвороб легенів та бронхів, хребта тощо (а.с. 26-41).

Такі твердження позивача, крім наданих ним епікризів та виписок з історії хвороби, базуються на відомостях Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 09.12.2016 року, складеним ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», згідно з яким умови і характер праці ОСОБА_1 за гігієнічною оцінкою умови й характеру праці відносяться до ІІІ класу ІІІ ступеню шкідливих та важких умов праці. У ОСОБА_1 встановлені такі основні діагнози: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст.; хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, легкий ступінь (ІІ ст. за класифікацією ОСОБА_4 та ОСОБА_5І.). При цьому визначено, що захворювання є професійними, встановлені вперше, виникли у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, обумовлених впливом шкідливих факторів пилу, важкості праці, шуму. Даний випадок професійного захворювання узято до обліку ДП «ВК «Краснолиманська». Осіб, що допустили порушення, які привели до професійних захворювань ОСОБА_1, встановити не стало можливим у звязку з тривалим часом роботи в підземних умовах.

25.01.2017 року ОСОБА_1 за наслідками первинного огляду щодо професійних захворювань та повторного щодо трудового каліцтва встановлено сукупно 60% втрати працездатності безстроково з 23.12.2016 року, з яких: 30% за хронічним бронхітом первинно, 10% за приглухуватістю первинно, 10% за хронічним радикулітом первинно, 10% за трудовим каліцтвом 11.09.1977 року повторно; ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності без повторного переогляду (а.с. 25). За висновком МСЕК, причиною інвалідності є професійні захворювання.

Таким чином, на цей час ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи за професійним захворюванням з сукупною 60% втратою працездатності безстроково.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України життя і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На всіх підприємствах, в установах, організаціях згідно з положеннями ст. 153 КЗпП України повинні створюватися безпечні і нешкідливі умови праці. При цьому забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається виключно на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону корелюється з нормою, викладеною у ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому частина 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується, зокрема, незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Статтею ст. 38 Гірничого Закону України до обов'язків гірничого підприємства віднесене й відшкодування шкоди, завданої фізичній особі.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Суд вважає, що позивачу дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок професійних захворювань він зазнавав фізичного болю, проходив неодноразове лікування та втратив сукупно 60% своєї працездатності безстроково, став інвалідом та не може працювати за своєю спеціальністю, що суттєво змінило звичний уклад його життя.

Разом з цим, суд враховує, що випадок трудового каліцтва, яким обумовлена втрата ОСОБА_1 10% працездатності, відбувся 11.09.1977 року, коли позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про обізнаність позивача про шкідливі умови праці при працевлаштуванні та погодження на такі умови, оскільки наявність вказаного розяснення та згода особи працювати за таких умов не звільняє роботодавця від відшкодування завданої працівникові шкоди, твердження відповідача не ґрунтується на Законі.

Доводи представника відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження факту спричинення моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків є також необґрунтованими, оскільки сам факт встановлення наявності професійних захворювань, втрата половини фактичної працездатності та встановлення інвалідності з цих причин вже самі по собі свідчать про заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 Суд вбачає доведеними доводи останнього про те, що з розвитком професійних захворювань та подальшим встановленням інвалідності він зазнав душевних страждань та змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, відповідач вважає, що не є доведеним факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 саме ДП «ВК «Краснолиманська», оскільки останній працював на декількох підприємствах вугільної промисловості до початку трудових правовідносин з відповідачем, що відображене в інформаційній довідці про умови праці при підозрі у працівника професійного захворювання щодо ОСОБА_1 від 25.04.2016 року. Однак суд вважає цю позицію відповідача необґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 працював у ДП «ВК «Краснолиманська» близько 15 останніх перед звільненням років за виключенням двох нетривалих перерв з 30.03.2008 року до 07.04.2008 року та з 17.09.2013 року по 17.10.2014 року, саме на ДП «ВК «Краснолиманська» був складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 09.12.2016 року.

Таким чином вбачається, що ОСОБА_1 доведений факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем внаслідок професійних захворювань, в той час як заперечення відповідача не підтверджені будь-якими фактичними даними.

Отже, вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди є правомірними та підлягають частковому задоволенню.

За розясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров'я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача. Крім того, суд бере до уваги, що втрата працездатності та інвалідність позивача є встановленими безстроково без вимоги подальшого переогляду. Таким чином, виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути стягнено 22 500 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи у відповідності до ст. 88 ЦПК України питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що судові витрати підлягають покладенню на відповідача пропорційно до задоволених судом позовних вимог в сумі 225 гривень.

На підставі ст.ст. 153, 2371 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 38 Гірничого Закону України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства Вугільної компанії «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Вугільної компанії «Краснолиманська», , на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, у відшкодування моральної шкоди 22 500 (двадцять дві тисячі пятсот) гривень.

Стягнути з Державного підприємства Вугільної компанії «Краснолиманська», , в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених судом позовних вимог в сумі 225 (двісті двадцять пять) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова