У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням зміни предмета позову, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 65 397,31 доларів США.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов, банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 55 000 доларів США на строк з 04 березня 2008 року по 03 березня 2018 року із сплатою 11,9 % річних за користування кредитом.

Позивач зазначав, що грошові кошти видавались позичальнику трьома траншами згідно його заяв від 04 березня 2008 року 41 000 доларів США, від 28 березня 2008 року 5 000 доларів США, 08 липня 2008 року 9 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 04 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого було передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за умовами яких банк відступив свої права вимоги до ОСОБА_3 за зобов'язаннями, які виникли за кредитним та іпотечним договорами від 04 березня 2008 року.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2013 року виникла заборгованість на загальну суму 65 397,31 доларів США, яка складається з: 44 733 доларів США - основної суми боргу, 10 643,48 доларів США - заборгованості за відсотками, та 10 021,03 доларів США - пені, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 670 901 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов, банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 55 000 доларів США на строк з 04 березня 2008 року по 03 березня 2018 року із сплатою 11,9 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 04 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого було передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за умовами яких банк відступив свої права вимоги до ОСОБА_3 за зобов'язаннями, які виникли за кредитним та іпотечним договорами від 04 березня 2008 року.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 04 жовтня 2011 року ПАТ «Сведбанк» направило на його адресу повідомлення про зміну умов кредитного договору та дострокове повернення кредиту, процентів та пені у загальній сумі 49 091, 81 долар США, у 30-денний строк з дня отримання вимоги (а. с. 225).

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із невиконанням вимоги банку про дострокове стягнення, ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке набуло право вимоги за вказаними вище договором кредиту та іпотечним договором, у листопаді 2013 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у розмірі 65 397, 31 доларів США та виселення з квартири, яка є предметом іпотеки зі зняттям з реєстраційного обліку.

Під час судового розгляду 16 березня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс», скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 31 ЦПК України, уточнило свій позов, остаточно позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 65 397, 31 доларів США заборгованості за кредитним договором за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення (а. с. 171-172).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду із даним позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки право вимоги виникло у ПАТ «Сведбанк», як правопопередника ТОВ «ФК «Вектор Плюс», 05 листопада 2011 року після надіслання ОСОБА_3 повідомлення про дострокове повернення усієї суми заборгованості, а заяву про стягнення заборгованості подано лише 16 березня 2015 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що з даним позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2013 року, тобто в межах позовної давності.

При цьому, суд зазначив, що пред'явлення позивачем позову до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зі зняттям з реєстрації як частина вимог, право на яку має позивач, в межах позовної давності перервало її перебіг, а тому сама по собі зміна позивачем предмета позову 16 березня 2015 року, тобто через три роки п'ять місяців після початку перебігу позовної давності, на стягнення кредитної заборгованості не свідчить про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 31 ЦПК України визначено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року, оскільки рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 129 грн 20 грн за подання касаційної скарги, сплату якого було відстрочено ухвалою судді від 03 березня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 88, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (одержувач - УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код ЄДРПОУ - 38004897; банк одержувача - ГУ ДКУ у м. Києві; р/р - 0007; МФО - 820019; КЕКД - 22030103; символ звітності банку - 253. У графі платіжного доручення «Призначення платежу» зазначається «судовий збір за подання касаційної скарги») судовий збір у розмірі 4 129 грн 20 грн

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В. Умнова

І.М.Фаловська