АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/7659/16-ц Головуючий суддя І інстанції Омельченко К. О.
Провадження № 22-ц/790/2021/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про комунальну власність
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І. Кругової С.С.,

за участю секретаря - Радченко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з квітня 2004 року позивачка постійно проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_1, що на той час належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах. З 2004 по 2008 рік позивачка проживала разом із ОСОБА_3. Вказує, що спільно з ОСОБА_3 здійснює всі роботи, пов'язані із поточним ремонтом, прибиранням квартири та утриманням її у належному стані, при цьому поточний ремонт квартири виконувався ними самостійно, без залучення сторонніх людей, кошти на проведення ремонту та підтримання квартири в належному стані витрачались спільно, виходячи із фінансових можливостей кожної. Зазначає, що між нею та ОСОБА_3 не було розподілу обов'язків щодо купівлі продуктів та приготування їжі, зазначені обов'язки жінки виконували разом, ОСОБА_3, будучи людиною похилого віку, мала проблеми із здоров'ям, тому позивач купувала їй ліки та допомагала жінці у догляді за собою, позивач самостійно сплачувала комунальні платежі, що було умовою для користування майном. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла. Після смерті ОСОБА_3 право власності на зазначену квартиру перейшло до відповідачки, про що 09 вересня 2009 року державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіною І. М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1, житловою площею 32,0 кв. м., загальною площею 54,7 кв. м. Після смерті ОСОБА_3 та по сьогоднішній день Позивач продовжує проживати в квартирі АДРЕСА_1, добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її. Відповідач після смерті її матері тривалий час не з'являлась за місцем постійного проживання Позивача, а саме в квартирі АДРЕСА_1 участі у сплаті комунальних послуг та догляді за квартирою участі не приймала. Жодних заперечень щодо користування позивачем зазначеною квартирою відповідачем не висловлює, залишила позивачу копії документів, що підтверджують її право власності на цю квартиру та копію свого паспорта в якості підтвердження законності проживання Позивача в цій квартирі. У зв'язку з наведеним позивачка просить позов задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради просить скасувати рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що ХМР участі у справі не брала, однак вказаним рішенням були порушені майнові права територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради. Наполягає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 подана передчасно, оскільки 15 річний строк для визнання права власності за набувальною давністю не настав. Звертає увагу на те, що пояснення свідків по справі не є допустимими доказами, оскільки отримані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за час фактичного володіння майном з квітня 2004 року позивачка відкрито, безперервно володіє майном, сплачує комунальні послуги та здійснює капітальний ремонт оселі, тобто дбає про все майно в цілому як про своє власне та несе тягар його утримання.

Проте, колегія суддів вважає, що висновку про наявність підстав для задоволення позову районний суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка проживає у АДРЕСА_1

Відповідач є власником вищезазначеної квартири, згідно свідоцтво про право на спадщину за законом виданого 09 вересня 2009 року державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Лучкіною І. М.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У силу статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Таким чином, на підставі ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю виникає у разі якщо володіння майном є добросовісним, тобто особа, яка володіє майно не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю.

За замістом зазначеної правової норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Позивач посилається на те, що відповідачка належним їй на праві власності житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, догляду за квартирою не здійснює. Позивач вказує, що відповідач фактично відмовилась від права власності на спірне нерухоме майно на її користь. Своїм правом врегулювати правовідносини щодо права власності на спірне нерухоме майно шляхом укладення цивільно-правової угоди сторони не скористались.

У разі, якщо відповідач відмовляється від права власності на спірне нерухоме майно, територіальна громада в особі міської ради має право претендувати на це майно з урахуванням вимог ст. 347, 335 ЦК України.

Статтею 7 Конституції України визнається і гарантується місцеве самоврядування. Статтею 4 Конституції України передбачено, що серед основних принципів здійснення дії місцевого самоврядування передбачається, зокрема, принцип, законності та судового захисту прав місцевого самоврядування.

Відповідно до пп. 2, 5. 7, 10 п. «б» ст. 30 Закону № 280/97-ВР повноваження щодо здійснення відповідно до законодавства контролю за використанням та утриманням об'єктів нерухомого майна усіх форм власності покладено на виконавчі органи місцевих рад.

Зокрема, міським радам делеговані повноваження щодо обліку та реєстрації відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, здійснення контролю за станом квартирного обліку, а також облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням.

За таких обставин, доводи Харківської міської ради про те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов*язкі територіальної громади є обґрунтованими, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позову є передчасним.

Оскільки діюче цивільно-процесуальне законодавство не передбачає можливості залучення до участі у справі співвідповідача на стадії апеляційного провадження, у задоволенні позову необхідно відмовити з тих підстав, що рішенням суду вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до належного кола відповідачів.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого є, згідно п.3, п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова