Справа № 1309/7705/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу прибудови та гаражу, перешкод у встановленні огорожі, допущених порушень будівельних норм щодо влаштування вікон у будинку, компенсацію вартості огорожі, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання акту узгодження меж земельної ділянки недійсним,

встановив:

Позивачі звернулися до суду із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просять зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою на вул. Доробок, 22 у м.Львові шляхом демонтажу прибудови АІ-1 до будинку та гаражу «В» на вул.Вигоди, 17 у м.Львові, перешкод у встановленні огорожі, допущених порушень будівельних норм щодо влаштування вікон у будинку, компенсацію вартості огорожі, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання акту узгодження меж земельної ділянки недійсним. Свої позовні вимоги мотивують тим що, є співвласниками будинковолодіння №22 на вул.Доробок у м.Львові, а відповідач в 1995 році стала власником житлового будинку № 17 на вул.Вигоди у м.Львові, житловою площею 45,8 кв.м, кухні та гаражу «Г». Їх земельні ділянки мають спільну межу А-Г протяжністю 21 м, яка повністю забудована самочинними спорудами відповідачки: будинок займає 14 погонних метрів, в тому числі веранда «а-1» до будинку, яка також є самочинним будівництвом та гараж «В», який займає 4 погонних метра, тим самим усі ці будівлі затіняють їх земельну ділянку на площі 100 кв.м. Прибудова АІ-1, веранда а-1 та гараж «В» збудовані на спільній межі, що підтверджується викопіюванням земельної ділянки вул.Дороюок, 22 у м.Львові від 14.07.2009 року. У самочинно збудованій на спільній межі веранді, без їх згоди, в порушення вимог містобудівельних норм та норм добросусідства відповідачем влаштовано вікна, які виходять у їх подвіря. Крім цього, дах із прибудови «АІ-1» заходить на їх земельну ділянку, що суперечить нормам ДБН. Самочинно збудована прибудова до будинку на вул.Вигоди,17 згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.04.2008 р., звіту на відповідність прибудови санітарним нормам є незавершеним будівництвом, тому у Залізничної районної адміністрації не було підстав погоджувати експлуатацію самочинного будівництва. Таким чином, вважають, що прибудова, веранда, гараж влаштовані без розробленого і затвердженого в установленому порядку проекту, з порушенням будівельних норм і правил, без згоди власників суміжної земельної ділянки, тому підлягають знесенню. Крім цього, ОСОБА_2 без їх згоди, не маючи належно оформленої технічної документації, дозволу ЛМКП «Львівводоканал» та скориставшись їх відсутністю у квітні 2007 року прокопала траншею протяжністю 15 м через їх земельну ділянку та здійснила несанкціоноване підключення до їх водовідведення, при цьому пошкодивши родючий грунт земельної ділянки, який вони змушені були покращувати, придбавши восени 2010 року машину торфу та гною. Такими діями відповідачки їм завдано матеріальної шкоди, яку оцінили в 1000 грн. Також, матеріальна шкода завдана знищенням відповідачем металевої огорожі-сітки та стовпів, якими була огороджена їх земельна ділянка на спільній межі «А-Г», а саме ОСОБА_2 викопала три металеві стовпи із огорожі, через що сітка почала прогинатись, скручуватись та стала непридатна. Металева огорожа є їхньою власністю та в технічному паспорті на нерухоме майно зазначена вартість огорожі 1837 грн. Крім того, 18.03.2009 року землевпорядник центру державного земельного кадастру ОСОБА_7 на замовлення ОСОБА_2 виготовив фальшиве викопіювання земельної ділянки по вул. Доробок, 22 у м. Львові, на якому змістив межу на 1 м, внаслідок безпідставних звинувачень відповідачки в 2009 році інспекцією тричі виносились постанови про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за порушення земельного законодавства. 17.03.2009 р. ОСОБА_6 було надіслано припис про нарахування розміру шкоди заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки 16 кв. м в сумі 413грн. 87 коп. Проте всі перелічені документи були оскаржені до вищестоящих органів і викопіювання від 18.03.2009 року було визнано недійсним, постанови та припис скасовані. Таким чином, вони порушень земельного законодавства щодо самовільного зайняття земельної ділянки

площею 0,0016 га у ОСОБА_2 не допускали. Відповідач добре знаючи, що вони межі не порушували, майже два роки безпідставно їх звинувачувала, в 2011 році звернулась до суду із позовом про повернення землі, принижувала їх честь та гідність перед сусідами і знайомими. Такими діями відповідачки їм завдано моральної шкоди, звинувачення ОСОБА_2 вплинули на психологічний стан родини, мали негативні наслідки для здоровя. Відповідач з 2006 року перешкоджає їм у користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у приватній власності, створює конфліктні ситуації, зводить наклепи, тому моральну шкоду оцінюють в 20000 грн. Крім того, просять стягнути вартість нової огорожі в сумі 4000 грн. та компенсацію за майнову шкоду в розмірі 8000 грн., з яких 5000 грн. за недоотримання вигоди від користування земельною ділянкою на протязі десяти років, 2000 грн. за знищення металевої сітки огорожі і 1000 грн. затрат на відновлення родючого грунту землі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і представник позивача ОСОБА_8 позов за уточненими позовними вимогами підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Відповідач та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечили, при цьому зазначили, що ОСОБА_2 є власницею житлового будинку №17 на вул. Вигоди у м.Львові на підставі договору дарування від 07.04.1995 р. Вказаний будинок складався з трьох кімнат площею 45,8 кв.м, кухні, з господарськими будівлями сараєм, вбиральнею, цегляним гаражем, металевими воротами та відмоткою. Земельна ділянка на якій розташований будинок та господарські будівлі, площею 0,0451 га приватизована ОСОБА_2, про що 21.04.2004 р. видано державний акт. У 2007 році відповідач звела самочинну прибудову до будинку, а в 2008 році звернулася до Залізничної районної адміністрації із заявою про погодження експлуатації вказаної прибудови та долучила до заяви пакет документів, які необхідні для отримання такого погодження. Комісією Залізничної районної адміністрації було погоджено технічну можливість експлуатації зазначеної прибудови, відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради №1224 від 18.11.2005 р. з ОСОБА_2 28.03.2008 р. укладено угоду про погодження самочинного будівництва, 07.04.2008 р. нею було сплачено кошти на рахунок спецфонду розвитку інфраструктури Залізничного району в сумі 2914,80 грн, а 08.04.2008 року висновок міжвідомчої комісії № 355 затверджено розпорядженням голови Залізничної РА Львівської міської ради. На виконання розпорядження ОСОБА_2 були виконані всі вимоги, протягом 2008-2009 років виготовлено робочі проекти приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на вул. Вигоди, 17 та самочинно розширеного будинку за рахунок прибудови «А-1», такі погоджено з відповідними службами. 22.02.2011 р. відповідно до існуючого на той час порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, ОСОБА_2 на імя начальника інспекції ДАБК у Львівській області подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл. 09.11.2011 р. ОСОБА_2 звернулася в БТІ з заявою про зняття штампів про самочинне будівництво у техпаспорті від 23.12.2010 р., які були зняті. Таким чином, на момент спору у суді прибудова до будинку ОСОБА_2, а тим більше гараж, який збудований у 1972 р. та отриманий у дар від батька не є самочинними обєктами в розумінні ст.376 ЦК України. На сьогоднішній день розпорядження Залізничної РА № 355 від 08.04.2008 р. чинне. Всі вимоги розпорядження ОСОБА_2 виконані. Крім того, позивачі не є особами, яким належить право звернення до суду з підстав ст.376 ЦК України. Вважають, що позов в частині демонтажу прибудови та гаража ОСОБА_2 заявлено безпідставно, оскільки немає жодного доказу про порушення прав позивачів. Позивачі не вправі висувати матеріально-правові вимоги до ОСОБА_2, оскільки самі не є власниками земельної ділянки тієї площі, яку захопили самовільно і не є власниками самовільно зведеного будинку площею 213,3 кв.м. на вул.Доробок,22, тобто відсутнє порушення їх права як власників, яке підлягало би захисту. Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, то жодного доказу на підтвердження такої позивачами не надано та не доведено. Враховуючи наведене, просять в позові відмовити.

Третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, будучи належним чином повідомленою про час, день і місце розгляду справи, не забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, про причини неявки такого суд не повідомила.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, оглянувши інвентаризаційну справу № 238/24 на будинок по вул.Вигоди, 17 у м.Львові, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору міни від 09.12.2003 року є співвласниками житлового будинку №22 на вул.Доробок у м.Львові. Також їм на праві власності згідно державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА №200538 належить земельна ділянка за цією адресою площею 0,0555 га.

На підставі договору дарування від 07.04.1995 року відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку № 17 на вул.Вигоди у м.Львові, який складався з трьох кімнат площею 45,8 кв.м, кухні, з господарськими будівлями сараєм, вбиральнею, цегляним гаражем, металевими воротами та відмосткою.

Земельна ділянка, на якій розташований будинок ОСОБА_2 та господарські будівлі, площею 0,0451 га приватизована нею, про що видано державний акт серії ЛВ № 071508 від 21.04.2004 року.

Згідно даних державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА №200538 земельна ділянка позивачів межує із земельною ділянкою відповідача по межі А-Г.

Матеріалами справи підтверджується, що у2007 році ОСОБА_2 збудувала прибудову до будинку на вул.Вигоди, 17, яка в технічному паспорті на цей будинок позначена як АІ-1.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачі просять демонтувати прибудову і гараж «В», посилаючись на порушення їх прав як власників суміжної земельної ділянки, оскільки вважають, що прибудова і гараж розміщені на межі їхньої земельної ділянки і земельної ділянки відповідача, проте погодження на спорудження таких вони не давали.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердження проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому, якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову.

В той же час, за змістом ч.ч. 4, 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

У п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про застосування судами ст.376 Цивільного Кодексу України" вказано, що відповідно до вимог ст.376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадку порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам, за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391 ЦК України).

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.3 ЦПК України, відповідно до ч.3 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що цегляний гараж, який позначений в технічному паспорті під літ. «В», збудований у 1972 році батьком відповідача і в подальшому у 1995 році подарований ОСОБА_2 як господарська будівля житлового будинку на вул.Вигоди, 17, відтак не є самочинним обєктом в розумінні ст.376 ЦК України, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи №238/24.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 спірну прибудову було збудовано самочинно, без відповідно дозволу, проте на належній їх на праві власності земельній ділянці, що сторонами не заперечується.

Тобто, встановлено, що позивачі не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачем самочинно здійснено будівництво. А отже, порушення прав позивачів, виключно, як власників суміжної земельної ділянки, що знаходиться по вул. Доробок, 22 в м.Львові, що є обов'язковим для правильного застосування ст. ст. 376, 386 , 391 ЦК України, не знайшло свого підтвердження, а тому суд вважає, що позивачами не надано доказів порушення свого права, як власника земельної ділянки.

В той же час, судом встановлено і те, що у 2008 році ОСОБА_2 звернулася з заявою до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про погодження експлуатації самочинно здійсненої прибудови до житлового будинку. До заяви долучила наступні документи: висновки управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради від 11.03.2008 р. № 3-П-5216/ 2401, висновки СЕС Залізничного р-ну м.Львова від 19.03.2008 р. № 588/01, висновки Залізничного РВ ГУ МНС У у Львівській області від 13.06.2007 р. № 3/578, копія викопіювання з генплану м.Львова з нанесенням червоних ліній і охоронних зон від 14.05.2007 р., виготовлене архітектурним бюро при Львівській міській раді, постанову про накладення адміністрати вного стягнення від 01.02.2007 р. та копія квитанції, акт обстеження ЛКП Левандівка від 21.03.2011 р., довідка Ф-2 з місця проживання про склад сімї і прописку від 20.03.2008 р. № 525, технічні паспорти на будинки, виготовлені ОКП ЛОР БТІ та ЕО 04.06.2007 р. та 15.01.2004 р., технічні висновки Стан конструкцій будинку № 17 та існуючої прибудови на вул . Вигоди у м.Львові та ескізний проект Приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на вул.Вигоди, 17 у м.Львові, розроблені Л/Ф НДІ Проектреконструкція.

Комісією Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради погоджено технічну можливість експлуатації зазначеної прибудови АІ-1 розм. 3,40 м х 4,25м+1,80 мх 3,25 м., в якій влаштовано коридор під літ. 1-7 пл. 8,0 кв.м, вбиральню під літ. 1-8 пл. 2,9 кв.м, ванну кімнату під літ. 1-9 пл. 4,3 кв.м.

Також відповідно до п.16.4 рішення виконкому Львівської міської ради № 1224 від 18.11.2005 р. Про внесення змін і доповнень до рішення виконавчого комітету від 06.05.2005 р. № 406 Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові з ОСОБА_2 28.03.2008 р. укладено угоду про погодження самочинного будівництва в управлінні контролю та аудиту департаменту Адміністрація Міського голови Львівської міської ради, погоджено вартість самочинно виконаних робіт, та 07.04.2008 р. сплачено кошти на рахунок спецфонду розвитку інфраструктури Залізничного району в сумі 2914,80 грн.

Висновок міжвідомчої комісії затверджено розпорядженням голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 355 від 08.04.2008 р.

На виконання розпорядження ОСОБА_2 виконані всі зазначені у ньому вимоги, в тому числі протягом 2008-2009 рр. НДІ Проектреконструкція виготовлено робочий проект приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на вул.Вигоди,17, а також робочий проект приведення у відповідність до норм самочинно розширеного будинку за рахунок прибудови АІ-1 на вул Вигоди, 17 у м.Львові.

Проект погоджено ЛКП Зелений Львів, ВАТ Львівобленерго, ДАІ ЛМУ УМВС у Львівській області, техвідділом Управління головного архітектора м.Львова, ЛМКП Львівводоканал, центром технічної експлуатації радіофікації Львівської філії ВАТ Укртелеком, ЛКП Залізничнетеплоенерго, ЛКП Львівсвітло, управлінням охорони історичного середовища, техслужбою ЛКП Львівелектротранс, ВАТ Львівгаз.

22.02.2011 р. за існуючим на той час порядком надання дозволу на виконання будівельних робіт, затведженого постановою КМ України від 30.09.2009 р. № 1104, ОСОБА_2 на імя начальника інспекції ДАБК у Львівській області подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл.

Згідно з п.9 Переліку будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, затвердженого тією ж постановою КМ України, такий дозвіл не вимагається для виконання робіт з будівництва приватних житлових будинків садибного типу, дачних і садових будинків, прибудов до них загальною площею до 500 кв.м. включно, господарських будівель і споруд.

Розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 355 від 08.04.2008 року оскаржувалося позивачами, проте на час розгляду справи не скасоване, чинне.

У техпаспорті на будинок ОСОБА_2 від 23.12.2010 року, згідно інформації інвентаризаційної справи, БТІ 09.11.2011 року зняті штампи про самочинне будівництво.

Щодо розміщення спірних прибудови і гаража на межі земельних ділянок сторін, то суду не надано належних і обєктивних доказів на підтвердження цієї обставини. Викопіювання земельної ділянки вул.Доробок, 22 у м.Львові від 14.07.2009 року, на яке посилаються позивачі, не можна вважати належним підтвердженням такого факту, оскільки його дані щодо проходження межі А-Г земельної ділянки позивачів відрізняються від даних інших викопіювань та планів земельної ділянки, які знаходяться в матеріалах справи.

Крім цього, позивачами надано суду копію викопіювання від 14.07.2009 року, яка належним чином не завірена. У викопіюванні міститься дописка «Примітка: Усі викопіювання видані раніше на земельну ділянку по вул.Доробок, 22 вважати недійсними», проте ким саме, чи уповноваженою на внесення таких записів особою, і коли саме зроблена така примітка, чи наявна вона на оригіналі цього викопіювання, не є зрозумілим та позивачами суду не доведено.

Разом з тим, зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст.61 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватись на припушеннях.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов в частині демонтажу прибудови та гаража ОСОБА_2 заявлено безпідставно, оскільки немає жодного доказу про порушення прав позивачів, а закон зобовязує позивача надати суду докази в обгрунтування своїх позовних вимог, які є належними та допустимими.

Також, позивачами не наведено правових підстав і доказів порушення їхніх прав в обгрунтування вимоги про ліквідацію допущення відповідачем порушення будівельних норм при влаштуванні вікон в подвіря будинку на вул.Доробок, 22. Крім цього, за даними Інспекції ДАБК у Львівській області, наведеними в листі № 7/13-6-4479 від 26.07.2013 року, станом на липень 2013 року і як вбачається фотографій на час ухвалення рішення прибудова до будинку на вул.Вигоди, 17 є незавершеною, віконні блоки в такій не встановлені.

Не представлено суду на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України жодних належних і допустимих доказів щодо вимоги про зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у встановленні огорожі за межі суміжних земельних ділянок сторін.

Щодо вимоги позову про визнання акту узгодження меж земельної ділянки на вул.Вигоди, 17, на підставі якого ОСОБА_2 21.04.2004 року видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 071539, слід зазначити, що акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки на вул.Вигоди, 17 у м.Львові від 24.06.1998 року підписаний в тому числі суміжним землекористувачем ділянки на вул.Доробок, 22 ОСОБА_9 Натомість ОСОБА_2 підписала і погодила межі користування земельною ділянкою ОСОБА_9 При переоформленні позивачами права спільної сумісної власності на земельну ділянку на вул.Доробок, 22 за основу було прийнято технічну документацію на земельну ділянку попереднього землекористувача ОСОБА_9 і нового узгодження меж проведено не було.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що акт узгодження меж земельної ділянки на вул.Вигоди, 17 для її приватизації було складено і підписано до набуття у власність позивачами у 2003 році будинку і суміжної земельної ділянки на вул.Доробок, 22 та що позивачами не наведено порушень вимог законодавства і порушень їх прав та законних інтересів при складанні і підписанні, в тому числі ОСОБА_9, акту узгодження меж земельної ділянки на вул.Вигоди, 17, тому суд не знаходить правових підстав для визнання такого ату недійсним.

Щодо стосується заявлених позивачами позовних вимог про відшкодування з відповідача матеріальної шкоди, то вирішуючи такі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК Кодексу майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

В обгрунтування вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивачі посилаються на те, що така їм заподіяна у звязку з демонтажем залитого фундаменту під огорожу, пошкодженням двох бетонних стовпів, пошкодженням металевої сітки довжиною 20 погонних метрів, привласненням трьох металевих стовпів, придбанням піску, щебеню, цементу, доставкою матеріалів, виконанням робіт, затіненням і засміченням стічними водами їхньої земельної ділянки з будівлі ОСОБА_2, пошкодженням родючого шару землі, зниженням родючості землі, знищенням насаджень квасолі, самовільним підключенням відповідача до їхньої каналізації, недоотриманням вигоди від використання земельної ділянки, витрачанням часу для збирання доказів для суду, вартістю проїзду на транспорті, зверненням за новими викопіюваннями, оскарженням рішень та оплатою судового збору.

Разом з тим, жодного належного і допустимого доказу на підтвердження фактів заподіяння позивачам відповідачем матеріальної шкоди, а також розміру такої шкоди, суду не надано, хоча закон зобовязує позивача доводити їх виключно належними і допустимими доказами, в тому числі документами, що позивачами не виконано.

Не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні факт самовільного підключення відповідача до каналізації будинку на вул.Доробок, 22, натомість судом встановлено, що при виготовленні на замовлення відповідача робочого проекту приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на вул.Вигоди,17 ОСОБА_2 окрім іншого також погоджено проект каналізації, якої у будинку ОСОБА_2С не було і немає до теперішнього часу, а за даними ЛМКП «Львівводоканал» на балансі підприємства не рахується каналізаційна мережа до будинку на вул.Доробок, 22.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд критично оцінює доводи позивачів про заподіяння їм моральної шкоди, зокрема, внаслідок виготовлення ОСОБА_2 невідповідних документів, звинувачення позивачів у привласненні землі, психологічного тиску, наклепів, приниженні честі, гідності та ділової репутації, нанесенні ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень, оскільки позивачі не надали безспірних доказів щодо обставин завдання їм моральної шкоди та вини ОСОБА_2 у заподіянні такої шкоди.

Крім цього, з висновку експерта № 149/08 від 22.05.2008 р. випливає, що 21.05.2008 р. ОСОБА_4 вдарив палицею по руках сусід, а не ОСОБА_2

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, щопозов безпідставний, не ґрунтується на законі,позивачі не довели наявність порушеного права, яке б підлягало захисту, а відтак позов не підлягає до задоволення.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачами витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу прибудови та гаражу, перешкод у встановленні огорожі, допущених порушень будівельних норм щодо влаштування вікон у будинку, компенсацію вартості огорожі, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання акту узгодження меж земельної ділянки недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний