АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/364/17 Номер провадження 22-ц/786/1333/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Полтаваавтозапчастина" на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 березня 2017 року по справі за позовом Приватного підприємства "Полтаваавтозапчастина" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ПП «Полтаваавтозапчастина» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в обґрунтування якого вказувало, що 21 грудня 2016 року між відповідачами укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність обєкт незавершеного будівництва площею забудови 832,2 кв.м. за адресою м. Полтава, вул. Цісик Квітки (колишня адреса вул. Червонофлотська), 29 ж. Вважає, що даний договір є фіктивний, оскільки укладений ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання зобовязань за судовим рішенням про стягнення з нього грошових коштів на користь ПП «Полтаваавтозапчастина» в розмірі 218143 грн., тому є недійсним з моменту його укладення. Просив суд визнати недійсним вказаний договір дарування з моменту його укладення.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Полтаваавтозапчастина" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилося Приватне підприємство «Полтаваавтозапчастина», представник якого в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, прохає скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід судді, яка постановила ухвалу в іншій справі № 552/484/17, повязаній обставинами з даною цивільною справою, та наявні всі обставини, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді при розгляді даної цивільної справи.

Посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги доводи позивача про те, що відповідачем ОСОБА_2, якому було відомо про наявність рішення про стягнення з нього грошових коштів на користь ПП «Полтаваавтозапчастина», укладено договір дарування обєкта незавершеного будівництва, що свідчить про наміри відповідача уникнути відповідальності за рішенням суду про стягнення коштів, надав їм неналежну оцінку. Вказує, що суд при ухваленні рішення не врахував правову позицію Верховного суду України, висловлену при розгляді справи № 6-1873цс16.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 безоплатно передав ОСОБА_3, а ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_2 як дарунок обєкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою м. Полтава, вулиця Цісик Квітки, 29ж (стара адреса: вулиця Червонофлотська, 29ж).

Вказаний договір 21.12.2016 року нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 2479.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вказаний договір дарування укладений з дотриманням всіх вимог дійсності договору відповідно до положень ЦК України, за наявності волевиявлення сторін, був спрямований на настання реальних правових наслідків, укладений за наявності згоди дружини дарувальника та за відсутності будь-яких обмежень щодо розпорядження обєктом незавершеного будівництва.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, у ньому внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім цього, необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

За вказаних обставин та на підставі зазначених правових норм, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір від 21.12.2016 року вчинений за наявності волевиявлення обох сторін договору на його укладення, розуміння й бажання наслідків його укладення, згоди дружини дарувальника на укладення цього договору та обізнаності щодо наслідків його укладення та спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених договором.

Крім цього, за ОСОБА_3 проведена у встановленому законом порядку державна реєстрація права власності на обєкт незавершеного будівництва, що свідчить про наявність фактичної передачі дарунка обдарованому та реальність настання правових наслідків правочину. Що також підтверджується зверненням відповідачів до міської ради щодо припинення права користування земельною ділянкою, на якій розташований обєкт незавершеного будівництва, за ОСОБА_2 та оформлення права користування нею ОСОБА_3

Посилання позивача на те, що договір дарування 21 грудня 2016 року укладений відповідачем ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання грошових зобовязань перед ПП «Полтаваавтозапчастина», обґрунтовано не взяті місцевим судом до уваги, з огляду на те, що оспорюваний договір дарування укладено до вступу в законну силу рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2016 року в справі № 552/5647/16-ц, що не суперечить ст. 319 ЦК України. Крім того, будь-яких обмежень щодо розпорядження обєктом незавершеного будівництва по вул. Цісик Квітки, 29ж в м. Полтаві на час розгляду вказаної вище цивільної справи не встановлювалось.

Також не заслуговують на увагу посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що головуюча суддя Яковенко Н.Л. підлягала відводу, оскільки вона приймала участь в розгляді іншої справи, де ними ставилось питання щодо визнання недійсним договору дарування автомобіля, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, оскільки доказів та обставин, які б викликали сумнів у безсторонності та необєктивності судді не наведено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що вони в повній мірі ґрунтуються на законі. Судом першої інстанції було вірно встановлено характер правовідносин, застосовано норми матеріального та процесуального права, які їх регулюють.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Полтаваавтозапчастина" відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1