ЄУН № 389/4052/15-ц
Провадження № 2/389/1094/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого- судді Берднікової Г.В.

при секретарі Баланюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Знамянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Вказав, що деякий час близько двох років проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить на праві спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яку він мав намір в подальшому придбати. Зробив у квартирі ремонт, купив та завіз меблі, побутову техніку. Однак, зрештою попередня домовленість із власниками квартири щодо купівлі-продажу була анульована, внаслідок чого вони змінили замки на вхідних дверях, а його речі, які залишились у квартирі, не віддали. Інтереси власників представляв ОСОБА_2, який зрештою і не віддає належне йому майно, що залишилось у вказаній квартирі. З урахуванням наведених обставин позивач просив суд зобовязати відповідача ОСОБА_2 повернути належне йому майно, що залишилось у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 40 321 грн., а саме: тюль, карниз, диван «Браво-Н» з трьома подушками, стіл компютерний (кутовий), що знаходились на другому поверсі; холодильник «Wirlpool», мякий кухонний куточок «Металік», стіл кухонний скляний, стілець «Тюльпан», люстру на три плафона, карниз, тюль, годинник настінний, пральну машинку «Samsung», що знаходились в їдальні; газову колонку «Атон», тумбочку під мийку, фільтр очищення води, змішувач кухонний, тюль, карниз, покриття на підлогу, що знаходились у кухні; змішувач води у ванній кімнаті; стінку меблеву «НЕО-4», тюль, карниз, праску, стіл розкладний, два червоних покривала, два коричневих покривала, що знаходились у кімнаті-залі; люстру, тюль, карниз, що знаходились у дитячій спальні; спальний гарнітур, карниз, туристичну палатку, люстру, картину «Вовки», настінний годинник, жалюзі віконні 2 шт., що знаходились у спальній кімнаті; шафу-купе, картину, дитячу шведську стінку, грушу боксерську, що знаходились у коридорі.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Позивач також пояснив суду, що за домовленістю з відповідачем, який є братом власника квартири ОСОБА_3, і який займався питанням продажу квартири за довіреністю, він заселився до квартири разом з родиною, досягнувши згоди з приводу того, що після узаконення власниками прибудов до будинку, вони оформлять угоду купівлю-продажу. Прожив у цій квартирі близько двох років, придбав нові меблі, побутову техніку. В подальшому зясувалось, що продавці не можуть оформити належним чином документи необхідні для посвідчення відповідного правочину, а тому він відмовився придбавати квартиру і мав намір виїхати разом з речами. Відповідач ОСОБА_2 в березні 2015 року без попередження змінив замки на вхідних дверях і до квартири його не допустив, речі забрати не дозволив.

Згодом влітку 2015 року ОСОБА_2 за місцем розташування належного йому СТО віддав деякі дитячі речі, пізніше безпосередньо з квартири дозволив забрати ще дитяче ліжко, шафи для дитячих речей, частково кухонний гарнітур, інші речі, які він самостійно вивіз. Забираючи з квартири вказані речі бачив, що решта належних йому речей залишається у ній.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що позивач дійсно проживав у квартирі, належній його сестрі ОСОБА_3, яку той повинен був в майбутньому придбати, дав завдаток, але згодом відмовився. Вирішив виїхати з квартири, не сплативши за комунальні послуги. Однак, зрештою всі свої речі з квартири він вивіз за декілька разів, частково сплачував борг і приїздив забирати частково речі. Наразі жодних речей позивача у нього немає.

Третя особа ОСОБА_3 позов також не визнала, підтвердила обставини вказані відповідачем. Вказала, що в березні 2015 року прийшла до квартири, двері були відчинені, речі ОСОБА_1 у квартирі були відсутні. На даний час, де знаходяться речі позивача їй невідомо.

Представник третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, який одночасно також є і представником відповідача та третьої особи ОСОБА_3, вказав на безпідставність позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, третю особу ОСОБА_3, представника третіх осіб, а також свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, оглянувши матеріали кримінальних проваджень № 0000550 та № 0000476, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1958 від 13.03.1995 року (а.с. 7).

У судовому засіданні з пояснень сторін зясовано, що на початку 2013 року між власниками квартири, від імені яких діяв ОСОБА_2, і позивачем було досягнуто попередньої домовленості щодо купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчення в майбутньому відповідного договору після оформлення продавцями належних документів. Позивач з дозволу власників заселився разом з родиною до цієї квартири, в якій прожив близько двох років.

З пояснень осіб, які беруть участь у справі, судом також зясовано, що згодом в березні 2015 року домовленість між вказаними вище особами була анульована, позивач з квартири виїхав, власники змінили замки на вхідних дверях.

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, вказує, що у згаданій квартирі залишились належні йому речі, які він купував за час проживання в ній, і які йому не повертає відповідач, на підтвердження чого надав документи, що засвідчують придбання частини з них накладні від 25.01.2013 року про придбання газової колонки, змішувачів води, меблів, від 05.02.2013 року системи очищення води; гарантійний талон на пральну машинку «Samsung» (а.с 9-12), а також акт складений 03.10.2015 року зі слів ОСОБА_1 щодо переліку майна, належного йому, та яке залишилось у квартирі АДРЕСА_2, комісією у складі голови квартального комітету № 3 м. Знамянка ОСОБА_7, капітана міліції ОСОБА_6 (а.с. 8).

Відповідач є братом власниці квартири ОСОБА_3 і узгоджував питання, повязані з виселенням позивача з цієї квартири, вивезенням належних йому речей. На ці обставини в ході судового розгляду вказували позивач, відповідач та третя особа ОСОБА_3

Водночас, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, пояснив суду, що позивач вивіз всі належні йому речі з квартири його сестри ОСОБА_3 У нього особисто відсутні речі належні позивачу. Загалом вказані обставини підтвердила і третя особа ОСОБА_3, вказавши на те, що у належній їй квартирі, речі ОСОБА_1 відсутні.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтвердили факт вивезення позивачем певної частини речей з квартири в будинку № 31 по вул. 30 років ВЛКСМ в м. Знамянка Кіровоградської області.

Так, свідок ОСОБА_6 вказав, що мав розмову з відповідачем в лютому 2016 року з приводу обставин даного спору, і той підтверджував факт перебування у нього речей, належних позивачу, і предявляв умову для повернення речей у вигляді сплати ОСОБА_1 суми коштів (завдатку).

Свідки ОСОБА_8 (перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах) та ОСОБА_12 (мати позивача) підтвердили всі обставини, зазначені позивачем в ході судового розгляду, не заперечивши факту часткового повернення речей ОСОБА_2 При цьому, зауваживши, що решта речей згідно переліку наведеного позивачем все ж таки залишилась у квартирі.

Свідок ОСОБА_9 зазначив, що допомагав позивачу вивозити речі з квартири в будинку № 31 по вул. 30 років ВЛКСМ в м. Знамянка, зокрема навесні 2015 року вони забирали дитяче ліжко, але до самого будинку він не заходив.

Свідок ОСОБА_15 повідомив суду, що навесні 2015 року допомагав позивачу вивозити речі, зокрема дитячу стінку, письмовий стіл, речі в пакетах. Бачив, що деякі речі позивача, залишаються у квартирі. Раніше неодноразово бував у позивача, допомагав встановлювати газову колонку, тому може стверджувати, що речі, які залишались у кватирі, належать позивачу.

Свідок ОСОБА_11 надав покази в цілому аналогічні показам попереднього свідка.

Свідок ОСОБА_7 (голова квартального комітету № 3 м. Знамянка) в судовому засіданні вказала, що акт від 03.10.2015 року був складений зі слів позивача, оскільки в квартиру комісію не допустили.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказали на те, що були свідками вивезення позивачем речей з будинку по вул. 30 років ВЛКСМ в м. Знамянка навесні 2015 року.

В судовому засіданні також були оглянуті матеріали кримінального провадження № 0000476 за заявою ОСОБА_1, з яких вбачається, що останній звернувся до Знамянського МВ УМВС України в Кіровоградській області 14.03.2015 року із заявою про вчинене відносно нього кримінальне правопорушення, просив притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_2, який не дає йому забрати меблі. Постановою слідчого від 27.03.2015 року відповідне кримінальне провадження було закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Зі змісту постанови вбачається, що слідчим констатовано в ній факт того, що 27.03.2015 року ОСОБА_1 забрав свої речі з помешкання, яке винаймав у ОСОБА_2 При цьому, в самих матеріалах відповідні докази підтвердження такого факту відсутні. Постанова слідчого не оскаржувалась.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 0000550 за заявою ОСОБА_2 вбачається, що останній також 26.03.2015 року звертався до правоохоронних органів і просив притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_1, який 26.03.2015 року близько 20.00 год. з помешкання за адресою: м. Знамянка, вул. 30 років ВЛКСМ, 31/1, вивіз свої речі без його дозволу, не розрахувавшись за комунальні послуги. Відповідне кримінальне провадження було закрито з аналогічних підстав як і кримінальне провадження № 0000476 за заявою ОСОБА_1

Копії матеріалів вказаних кримінальних проваджень для вирішення питання про притягнення як ОСОБА_2, так і ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності були направлені начальнику Знамянського МВ УМВС України в Кіровоградській області, за наслідками розгляду яких складено протоколи про адміністративне правопорушення у відношенні обох фігурантів (а.с. 55, 58).

За інформацією ВАТ «Кіровоградгаз», наданою у листі від 20.02.2017 року № 123, за адресою: м. Знамянка, вул. Деповська (колишня 30 років ВЛКСМ), 31, кв. 3, заміни газових приладів за період 2013-2015 років не відбувалось. Зазначений доказ представлено відповідачем з метою спростування доводів позивача щодо встановлення ним у згаданій квартирі газової колонки. При цьому, слід відзначити, що із відповідного листа не встановлено обставин проведення огляду газових приладів у квартирі у вказаний період службою газопостачання, а тому наведені відомості ВАТ «Кіровоградгаз» вказують лише на відсутність даних про заміну газових приладів, але не на їх фактичну відсутність.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив зобовязати відповідача повернути належне йому майно з посиланням лише на положення ст. 225 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Слід відзначити, що положення зазначеної правової норми не регулюють правовідносини, що склались між сторонами.

При цьому, ЦПК не вимагає від позивача правового обґрунтування позову, тобто посилання на норму права, яка регулює спірні правовідносини. Однак, позивач у будь-якому випадку повинен зазначити те право, захисту якого він вимагає, вважаючи його порушеним, невизнаним чи оспорюваним.

Як розяснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно з п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобовязати відповідача повернути належне йому майно, при цьому правовідносини сторін не мають договірного характеру. Підстави позову зводяться до витребування майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням наведених позивачем підстав позову суд застосовує норму закону, яка відповідає таким підставам.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Зі змісту ст.ст. 316, 317 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК).

Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння.

До умов предявлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливість здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним; 4) віндикаційний позов має не договірний характер та спрямований на захист речових прав.

Згідно положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, предявлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Згідно розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в пункті 23 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Відповідно до пункту 21 вказаної постанови, якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, виходячи з презумпції добросовісності (правомірності) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду.

З огляду на викладене, однією з правових підстав для застосування положень ст. 387 ЦК України являється доведення фактичного знаходження спірного майна у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд погоджується з позивачем, що пояснення відповідача та третьої особи з приводу місця знаходження належного йому майна деякою мірою є плутаними, непослідовними та нелогічними, але це не дозволяє з достовірністю стверджувати, що спірне майно згідно переліку, наведеного у позовній заяві, наразі перебуває у володінні відповідача, а тим більше зобовязувати його повернути майно, що знаходиться в квартирі, яка йому не належить, як про це заявлено в позовних вимогах.

На думку суду, зясуванням місця знаходження належного позивачу майна мають займатись правоохоронні органи, маючи можливість здійснення відповідних слідчих (розшукових) дій в порядку, передбаченому КПК України, зокрема і шляхом обшуку певних житлових і нежитлових приміщень і т.п. Позивач має право оскаржити постанову слідчого про закриття відповідного кримінального провадження до слідчого судді того суду, в межах територіальної юрисдикції якого згідно зі своєю юридичною адресою розташований відповідний орган, наділений законом функцією досудового розслідування, в тому числі просити поновити строк на її оскарження.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності та враховуючи, що відповідач не визнає факту знаходження у нього майна, належного позивачу згідно наведеного ним переліку і належних та допустимих доказів протилежного в судовому засіданні не здобуто, отже позивачем не доведено, що спірне майно на момент розгляду справи в суді знаходиться у відповідача, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст. 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача, залишивши їх по фактично ним понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Берднікова