Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк») звернулось до суду з позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року у розмірі 212 379 грн 77 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах із визначенням вартості предмета іпотеки у порядку виконавчого провадження.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 156 550 грн зі сплатою 12,99 % річних та терміном повернення до 14 лютого 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, між 14 лютого 2008 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно із яким відповідачі передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником узятих на себе за зобов'язань станом на 12 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 212 379 грн 77 коп., яка складається з: 129 063 грн 93 коп. - заборгованості за кредитом, 23 027 грн 57 коп. - заборгованості за відсотками, 30 892 грн 77 коп. - пені за порушення строків виконання зобов'язання, 1 565 грн 50 коп. - штрафу (фіксована частина), 27 830 грн - штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у позові з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 14 лютого 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 156 550 грн зі сплатою 12,99 % річних та терміном повернення до 14 лютого 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, 14 лютого 2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно із яким відповідачі передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником узятих на себе за зобов'язань станом на 12 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 212 379 грн 77 коп., яка складається з: 129 063 грн 93 коп. - заборгованості за кредитом, 23 027 грн 57 коп. - заборгованості за відсотками, 30 892 грн 77 коп. - пені за порушення строків виконання зобов'язання, 1 565 грн 50 коп. - штрафу (фіксована частина), 27 830 грн. - штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнута заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року у розмірі 143 829 грн 86 коп. Указане рішення набрало законної сили.

06 липня 2015 року старшим державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище рішенням суду.

На час звернення з даним позовом судове рішення не виконано, сума заборгованості не погашена.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з ухваленням 27 червня 2014 року Комінтернівським районним судом м. Харкова рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором правовідносини сторін за договором є припиненими, що виключає можливість нарахування після цієї дати процентів за користування кредитом та передбачених договором штрафних санкцій. Одночасне стягнення з боржника суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю в рахунок погашення зазначеного боргу, призведе фактично до подвійного стягнення суми заборгованості, яка є неспівмірною з вартістю іпотечного майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи власне рішення, апеляційний суд дійшов висновку про те, що порушення ОСОБА_3 основного зобов'язання за кредитним договором не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, що відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про іпотеку» є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не врахував, що станом на день пред'явлення даного позову заборгованість не погашена, позичальник зобов'язаний сплачувати відсотки у порядку та у строки, визначені кредитним договором.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

У п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Таким чином, суд має право відмовити у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у разі, якщо така відмова не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що порушення позичальником основного зобов'язання за кредитним договором завдає збитків іпотекодержателю та порушує права банку на своєчасне отримання заборгованості за кредитним договором, оскільки боржник не виконав зобов'язання за кредитним договором, не погасив основний борг, нараховані проценти, неустойку за кредитним договором, у зв'язку з чим банк має законні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дійшовши висновку про неспівмірність вартості предмета іпотеки, на який позивач просив звернути стягнення, із розміром заборгованості, яку має боржник перед кредитором, апеляційний суд не звернув уваги на те, що при передачі в іпотеку спірної квартири, іпотекою забезпечувався отриманий ОСОБА_3 кредит у розмірі 156 550 грн, вартість предмета іпотеки сторонами було визначено у 279 300 грн.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України належно не мотивував свої висновки, не встановив дійсної вартості предмета іпотеки на момент розгляду справи та не перевірив, чи не позбавляє відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки позивача права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик