Провадження 4-с/127/4/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Романюк Л.Ф.,

при секретарі:ОСОБА_1,

за участю представника скаржника Без»язичного О.Ю.,

представника ДВС ОСОБА_2,

представника ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_4 за участі заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 за участі заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» звернулась до суду із скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2

Скарга мотивована тим, що у виконавчому провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 № 50340016 знаходиться виконавчий лист №127/24009/14 ц, виданий 04.02.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року, укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № М91233, а саме житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в м. Вінниці, вул. Південна, буд. 13, який належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 23.07.2011 року.

29.02.2016 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження про що винесено відповідну постанову, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження.

14.03.2016 року винесено постанову про арешт вказаного у виконавчому документі майна боржника та винесено відповідні обмеження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому ОСОБА_4 звернулася до головного державного виконавця Паламарчука В.В. із заявою про застосування положень ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з метою недопущення звернення стягнення на належне їй майно згідно приписів вказаного закону.

30.11.2016 року ОСОБА_4 отримала лист, яким державний виконавець відмовив у застосуванні положень ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просила суд визнати дії головного державного виконавця Паламарчука В.В. у виконавчому провадженні № 50340016 за виконавчим листом № 127/24009/14/14ц, виданим 04.02.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області, що підлягають у відмові в застосуванні положень ч.1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - неправомірними. Зобовязати головного державного виконавця Паламарчука В.В. повернути виконавчий лист № 127/24009/14-ц, виданий 04.02.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області стягувачу без виконання.

В судовому засідання представник скаржниці ОСОБА_7 скаргу підтримав за обставин викладених у ній, просив суд вимоги скарги задовольнити.

Представник державної виконавчої служби ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги скарги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні скарги, зазначив, що усі виконавчі дії були правомірними.

Представник ПАТ «Укрсиббанк» ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги скарги не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні вимог, надала суду письмові заперечення.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження № 50340016, суд дійшов до висновку про відмову в задоволені скарги з наступних підстав.

У виконавчому провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 № 50340016 знаходиться виконавчий лист №127/24009/14 ц виданий 04.02.2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5

29.02.2016 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження про що винесено відповідну постанову, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження (а.с.4).

14.03.2016 року винесено постанову про арешт вказаного у виконавчому документі майна боржника та винесено відповідні обмеження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5).

ОСОБА_4 звернулася до головного державного виконавця Паламарчука В.В. із заявою про застосування положень ЗУ «Про мараторій на стягнення громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з метою недопущення звернення стягнення на належне їй майно згідно приписів вказаного закону.

30.11.2016 року ОСОБА_4 отримала лист, яким державний виконавець відмовив у застосуванні положень ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с.6).

В межах виконавчого провадження встановлено, що за боржником ОСОБА_4 є зареєстроване на праві власності нерухоме майно: житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Південна, буд.13 та квартира, що складає 4/24 частки квартир за № 34-39 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.80-82).

Згідно п.1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» чітко зазначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника )нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно ст.4 ЗУ «Про заставу» та /або предметом іпотеки згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як постійне місце проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; та встановленням із обмеження по загальній площі нерухомого житлового майна (заставленого позичальником чи майновим поручителем).

ОСОБА_4 не є ні позичальником ні майновим поручителем, а відповідно до ст.23 ЗУ «Про іпотеку» є інша особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки згідно договору дарування від 23.07.2011 року, а тому системний аналіз вказаного закону дає підстави зробити висновок про те, що він розповсюджує свою дію банківських установ лише між особами, які є позичальниками, або майновими поручителями, а не інших осіб в тому числі, осіб які стали власниками предмета іпотеки на підставі правочинів, укладених поза межами кредитних та іпотечних договорів так як цей закон не розповсюджується на останніх.

Крім того, сторонами у цивільній справі № 127/24009/14-ц (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року та в подальшому залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11.01.2016 року та ухвалою ВССУ від 30.03.2016 року) так і матеріалами даної справи підтверджується та не заперечується той факт, що ОСОБА_4 стала власником житлового будинку на підставі правочинів поза межами кредитних та іпотечних договорів, а тому ще раз підтверджується, що вищезгаданий закон про мараторій застосувати не можливо.

Твердження ОСОБА_4 про те, що в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року яким було задоволено вимоги банку за звернено стягнення на майно (предмет іпотеки) підпадає під дію ЗУ «Про мараторій» та прямої вказівки суду що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності зазначеного Закону не знаходить свого підтвердження.

Дане твердження було викладене в резолютивній частині судом саме при розяснені рішення від 16.10.2015 року, згідно ухвали Вінницького міського суд Вінницької області від 23.11.2015 року справа № 127/24009/14-ц провадження № 2-р/127/52/15 (а.с.47-49).

Натомість ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11.01.2016 року скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.11.2015 року про розяснення рішення суду та дане питання було передано на новий розгляд суду першої інстанції(а.с.71-75).

В подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2016 року заяву ОСОБА_4 про розяснення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2015 року залишено без задоволення (а.с.40-42).

Навіть при врахуванні застосування судом в мотивувальній частині рішення від 16.10.2015 року про поширення на правовідносини ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що виникли між позивачем та відповідачем, останнє не може слугувати підставою для застосування даного Закону в межах виконавчого провадження, оскільки рішенням суду не встановлювались обставини що зумовлюють наявність підстав для його застосування та наслідків.

Згідно ЗУ «Про виконавче провадження» саме відповідний орган та посадові особи, які будуть здійснювати виконання рішення суду, проводять конкретні виконавчі дії, заходи спрямовані на примусове виконання та у своїй діяльності застосовують нормативно правові акти, що містять відповідні норми права, а тому приймаючи рішення по виконанню, останні наділенні правом щодо встановлення наявності у боржника майна відповідно до закону на яке може бути звернено стягнення.

У випадку встановлення наявності відповідних заборон що встановлені законом, який підлягає до застосування, даний орган, посадова особа наділена повноваженнями щодо повернення виконавчого документу без виконання ч.1 п.2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Натомість, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження дія ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підпадає в межах примусового виконання рішення суду оскільки існує виключна умова що у боржника існує інше нерухоме майно.

Таким чином, правових та законних підстав стверджувати скаржнику про те, що дії головного державного виконавця є неправомірними та вчиненими з порушеннями норм ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не знаходять свого підтвердження.

ОСОБА_4 не є ні позичальником, ні майновим поручителем, а відповідно до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» є інша особа до якої перейшло право власності на предмет іпотеки згідно договору дарування від 23.07.2011 року, а тому слід зробити висновок, що закон розповсюджує свою дію між особами які є позичальником або майновим поручителем, а не інших осіб в тому числі осіб, які стали власниками предмета іпотеки на підставі правочинів, укладених поза межами кредитних та іпотечних договорів, так як цей закон не розповсюджується на останніх.

Крім того, відсутні виключні умови у відповідності до ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» а саме, що таке житло використовується як постійне місце проживання позичальника, майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно. Так як боржник ОСОБА_4 не використовує спірне майно як постійне місце проживання, а фактично зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 тобто в останньої перебуває у власності інше майно окрім іпотечного.

Таким чином дії головного державного виконавця в частині відмови боржнику у застосуванні ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правомірними та не суперечать нормам матеріального права, зокрема ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У пілотному рішенні Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 року, ОСОБА_8 проти України зазначено, суд повторює, що право на суд, захищене ст. 6 було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволила, щоб остаточне обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь якій зі сторін.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок, рішення «ОСОБА_9 проти Італії».

У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст.1 Першого протоколу.

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції справа «Бурдов проти Росії».

Така ж практика ЄСПЛ у багатьох інших справах як проти України, так і проти інших держав.

Наведенні положення нормативно правових актів та вказаної Конвенції є обовязковими не тільки для суду, а відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» становлять правову основу діяльності державної виконавчої служби, а тому є обовязковими для державного виконавця, оскільки відповідно до частини 2 ст. 4 цього Закону державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб ), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому Законом.

Враховуючи вище викладене, наявність не виконаного рішення суду за яким звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк», дії головного державного виконавця, щодо відмови в застосуванні положень ч.1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правомірними.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 383 388 ЦПК України.

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 за участі заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2- відмовити.

Ухвала може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом

5 днів з моменту проголошення.

Суддя: