Справа № 305/115/16-ц
Провадження по справі 2/305/37/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

за участю секретаря - Орос С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 "ПриватБанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки №1 від 13.02.2008 року №К005-08Ф ,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору К005-08/Ф від 13.02.2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 30000 доларів США на термін до 11.02.2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому договором. Згідно з договором, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_2 повинен був сплачувати відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі. Однак, відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконував, у зв'язку з чим, станом на 09.12.2015 року, має заборгованість в сумі 307002,36 долара США, яка складається з наступного: 30000 доларів США - заборгованість за кредитом; 65048,5 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 489,11 долара США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 211464,75 долара США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Від цієї суми віднімається сума, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 143.09.2012 року, згідно з яким було стягнуто заборгованість з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь позивача ПАТ КБ "Приватбанк", яка складала 126085,54 долара США, отже до стягнення підлягає заборгованість 130751,66 долара США, що за курсом 22,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.12.2015 року складає 2995520,53 гривні, яка складається з наступного: 32751,66 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом та 98000 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. У забезпечення виконання зобов'язання за Договором К005-08/Ф між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання зобов'язань ОСОБА_2 Вимога, що була пред'явлена до відповідачів щодо виконання зобов'язання залишена без задоволення, тому позивач ставить вимогу про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість в сумі 130751,66 долара США, що за курсом 22,91, відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.12.2015 року, складає 2995520,53 грн за кредитним договором №К005-08/Ф від 13.02.2008 року та судові витрати.

ОСОБА_4 як представник ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства "Приватбанк" та ОСОБА_2 про визнання договору поруки №1 від 13.02.2008 року припиненим. Позовну заяву мотивував тим, що ОСОБА_3 виступила поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 обов'язків за кредитним договором, зокрема по поверненню кредитних коштів та виплат, що нараховані відповідно до кредитного договору в строк до 11.02.2011 року. У п.11 Договору поруки зазначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Згідно з додатковою угодою №1 від 26.01.2009 року до договору поруки від 13.02.2008 року №1 змінено розмір відсоткової ставки, однак строк виконання зобов'язався той самий - до 11.02.2011 року. Вважає, що вимога ПАТ КБ "Приватбанк" про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором є протиправною та такою, що не відповідає вимогам закону, оскільки строк виконання зобов'язань за кредитним договором не може встановлюватися до повного виконання зобов'язань, а тому, у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України кредитор повинен був пред'явити позов до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, строк у п'ять років, який встановлений в п.12 Договору поруки не є строком поруки, а являється строком для захисту порушеного права. За таких обставин дія договору поруки №1 від 13.02.2008 року припинилася, оскільки кредитор не пред'явив позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, тому просить визнати договір поруки №1 від 13.02.2008 року таким, що припинив свою дію з 13.02.2009 року. Зазначає, що первісний позов також не підлягає до задоволення і з тих підстав, що у матеріалах справи наявна копія Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2012 року по справі №2/0217/6861/2012, яким були задоволені вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до "ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому повторні вимоги позивача є незаконними, в задоволенні яких необхідно відмовити.

В судове засідання представник позивача не з'явився, у позовній заяві просив дану справу розглянути без участі представника банку. Крім того, ОСОБА_5 01.12.2016 року надіслав заперечення на зустрічну позовну заяву, де зазначив, що при укладанні Кредитного договору та Договору поруки, які є предметом позову, було дотримано всіх передбачених законом істотних умов договору, котрі були обумовлені сторонами. Згідно з п.4 ст.559 Цивільного кодексу України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а у разі, якщо такий не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно п.12 Договору поруки сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у п'ять років. Кредитором було пред'явлено вимогу до поручителя, що підтверджується реєстром відправки вимоги, в межах 5 річного строку. Отже, строк дії договору поруки не припинено. Також, зазначає, що оскільки після винесення рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська про стягнення з відповідачів заборгованості, договірні відносини між сторонами не припинилися, а отже банк продовжує здійснювати нарахування пені та відсотків. З метою недопущення подальшого зростання заборгованості за кредитом, банк вирішив звернутися про стягнення різниці між поточною заборгованістю та заборгованістю, яку було стягнуто за рішенням суду, яка становить 130751,66 долара США, оскільки прийняте судом рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору і не тягне за собою припинення договору.

Крім того, представник позивача - ОСОБА_6 12.01.2017 року надіслав суду пояснення, в яких зазначає, що відповідно до статей 629,625 та 631 ЦК України договір є обов'язковим до виконання, а закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, яке мало місце під час його дії, вимоги про відшкодування збитків, зумовлених порушенням умов договору, про стягнення неустойки, процентів та тіла кредиту тощо можуть бути пред'явлені незалежно від закінчення строку дії договору протягом встановлених для цих вимог строків позовної давності. Отримані ОСОБА_2 кредитні кошти до цього часу не повернуті банку, а отже Договір не є розірваним або припиненим, він укладний на необмежений період часу, тобто правовідносини боржника з банком тривають по сьогоднішній день. З 2008 року ОСОБА_2 користується грошима повною мірою, а банк, відповідно, нараховує проценти та неустойку за неналежне виконання зобов'язання ОСОБА_2 У самому ж договорі відсутня умова, що у разі невиконання сторонами умов договору тягне припинення зобов'язань за договором. Оскільки правовідносини між сторонами тривають до повного погашення клієнтом кредиту, а тому позивач звернувся в межах строку позовної давності. Крім того, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, що було прийняте раніше, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а тому, враховуючи, що ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав, вважає позовні вимоги банку обгрунтованими та просить їх задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавав, однак надав письмові заперечення щодо позову, де зазначив, що вимоги позивача щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором є протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Дія договору від 13.02.2008 року припинилася, оскільки кредитор не пред'явив вимог до боржника протягом трьох років від дня укладення договору. Також, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська було задоволено вимоги банку та стягнуто з ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості, після вступу в силу цього рішення строк кредитного договору закінчився, а отже з цього моменту банк втрачає право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки, тому повторні вимоги позивача є незаконними, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити, а у позові ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовити, виходячи з обставин, зазначених в зустрічній позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що відповідно до Кредитного договору №К005-08/Ф, що був укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" (згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи від 17.07.2009 року найменування було змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_2, останній отримав кредит на строк з 13 лютого 2008 року по 11 лютого 2011 року включно, у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 30000 доларів США на розвиток власного бізнесу, а також 820 доларів США на сплату страхових внесків, зі сплатою відсотків за користування кредитом 15,65% річних на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від встановленого ліміту, щомісяця в період сплати Позичальник сплачує Банку винагороду за управління фінансовим інструментом в розмірі 3% від суми ліміту кредитної лінії, установленої договором. Згідно п.4.1 вказаного договору, при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 36,1% річних, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Крім того, при порушенні будь-якого зобов'язання за вказаним договором Позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Зазначений договір підписаний сторонами. Згідно з розділом 5 договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п.7.1, набуває чинності з моменту підписання сторонами договору, в інших частинах - з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в повному обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищезазначеним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №1. У п.11 укладеного сторонами договору поруки зазначено, що цей договір діє до повного виконання зобовязання за кредитним договором. Згідно з п.12 договору поруки строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється в 5 років. Також, між Банком та поручителем 26 січня 2009 року Додатковою угодою №1 до договору поруки від 13.02.2008 року №1 вносилися зміни щодо відсоткової ставки, однак строк дії договору не змінювався до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

У відповідності до ст.ст. 526, 611 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачається, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Що стосується вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителя ОСОБА_3, а також її зустрічного позову до Банку то суд констатує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, коли кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п.11 договору поруки) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Таку ж правову позицію висловив у Постанові від 14.09.2016 року у справі 6-1451цс16.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків.

Разом з тим позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК). При цьому відповідно до чч.1 та 5 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.

Якщо порука припинилась (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на предявлення вимоги до поручителя та обовязок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобовязання припинилися.

Непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання в разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, й обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений: строком повного погашення кредиту є 11.02.2011 року. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 11.02.2011 року і протягом наступних 6 місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Право на визнання припиненим зобов'язання за договором поруки підлягає захисту на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а наявність рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (правова позиція у Постанові ВСУ від 16 жовтня 2013 року у справі №6-107цс13).

Оскільки банк звернувся до поручителя з даним позовом лише 26.01.2016 року, тобто із пропуском зазначеного в ч.4 ст.559 ЦК 6-місячного строку, є підстави для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, а також є достатні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 як представника ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 про визнання договору поруки №1 від 13.02.2008 року припиненим.

Що стосується позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №К005-08/Ф від 13 лютого 2008 року, то тут слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається наступне. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за Кредитним договором №К005-08/Ф від 13 лютого 2008 року належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 09 грудня 2015 року, має заборгованість в сумі 307002,36 долара США, яка складається з наступного: 30000 доларів США - заборгованість за кредитом; 65048,5 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 489,11 долара США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 211464,75 долара США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Згідно з рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2012 року, за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" було стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №К005-08/Ф від 13.02.2011 року з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача ПАТ КБ "Приватбанк", у сумі 126085,54 долара США, де 30000 доларів США заборгованість по кредиту, 32296,84 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 11207,03 долара США - заборгованість по комісії та 51581,67 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Також, було стягнуто солідарно з ПАТ "Акцент-Банк" ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ "Приватбанк" суму заборгованості у розмірі 10000 гривень та суму сплаченого судового збору.

Як зазначалося позивачем, від зазначеної у розрахунку суми заборгованості віднімається сума, яка вже була задоволена рішенням суду, отже існує заборгованість в сумі 130751,66 долара США, що за курсом 22,91, відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.12.2015 року, складає 2995520,53 гривні, яка складається з наступного: 32751,66 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом та 98000 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України, змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене судом і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу.

Аналогічні правові позиції неодноразово були викладені у Постановах Верховного Суду України (від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, ухвала від 18.05.2011 року у справі 6-27640св08).

Судом встановлено, що кошти за кредитним договором не повернуті до цього часу. Отже, з огляду на положення статей 599, 1049 ЦК України усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню, але в межах строку позовної давності.

Відповідно до Глави 19 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, в тому числі, про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

ОСОБА_2 у своїх запереченнях на позовну заяву від 25.11.2016 року просив відмовити у задоволенні позову за кредитним договором, у звязку з пропуском строку позовної давності.

Як вбачається з Кредитного договору №005-08/Ф, він був укладений 13 лютого 2008 року, а строк виконання зобовязання закінчувався 13 лютого 2008 року, тобто його дія закінчувалася саме 13.02.2008 року.

Однак, як уже зазначалося, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2012 року, яке набуло законної сили 25.09.2012 року, було стягнуто заборгованість за кредитним договором, що є предметом позову, отже строк позовної давності був перерваний з винесенням рішення суду, а його відлік розпочався заново.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з даним позовом 26.01.2016 року, отже з моменту винесення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровськ, сплив строк давності як до вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, так і строк, встановлений для стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязання, тому такі не підлягають до стягнення з ОСОБА_2.

На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що ОСОБА_3 була звільнена від сплати судового збору, як інвалід першої групи, тому з ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 551 гривню 20 копійок судового збору, а судовий збір, що був сплачений ПАТ КБ «Приватбанк» при подачі позову про стягнення заборгованості, з урахуванням відмови у задоволенні позову, до стягнення в користь позивача не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 6, 8, 10,11, 57,58, 60, 88, 212- 215, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №005-08/Ф від 13 лютого 2008 року.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати припиненою поруку за договором поруки №1 від 13 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 на забезпечення кредитного Договору№К005-08/ф від 13 лютого 2008 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.50, , рах.№ 3111, МФО № 305299, судовий збір у розмірі 551 гривню 20 копійок в спеціальний фонд Державного бюджету України в особі Рахівського районного суду Закарпатської області 551 гривню 20 копійок судового збору на рахунок: отримувач коштів - УДКСУ у Рахівському районі, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37862638, банк отримувача - ГУДКУ в Закарпатській області, код банку отримувача (МФО) 812016, рахунок отримувача 0211, код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу - судовий збір.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до цивільної палати апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.Е. Ємчук

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду : В.Е.Ємчук