АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання відмови на реєстрацію місця проживання незаконною та усунення перешкод в користуванні квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив визнати за ним право користування квартирою № АДРЕСА_1, визнати незаконною відмову ОСОБА_1 у ненаданні згоди зареєструватися в зазначеній квартирі, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні зазначеною квартирою та зобов'язати Оболонський районний відділ ГУ ДМС в м. Києві зареєструвати його в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.08.2004 року він уклав договір інвестування у нерухомість та управління майном за № НОМЕР_1, а 17.08.2016 року сплатив 599 661 грн. 14 коп., що становить 100 % вартості квартири АДРЕСА_1.

17.09.2004 року він уклав шлюб з ОСОБА_1

26.05.2005 року він зареєстрував право власності на спірну квартиру, після чого провів її облаштування та оздоблення для створення комфортних умов проживання. Від шлюбу у сторін 17.11.2006 року народилась донька ОСОБА_7. Піклуючись про майбутнє своєї доньки він у 2010 році подарував квартиру доньці. 13.06.2015 року він за проханням своїх батьків був знятий з реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, оскільки не проживав у зазначеній квартирі з 2005 року та розраховував зареєструвати своє місце проживання за спірною адресою, однак через відмову відповідачки надати письмову згоду не зміг цього зробити. Крім того, до липня 2015 року позивачу не було відомо про намір відповідачки розірвати шлюб. 16.07.2015 року відповідачка змінила замки у квартирі та виставила його особисті речі у коридор, чим створила йому перешкоди у користуванні спірною квартирою в якій він проживав останні одинадцять років.

Оскільки відповідачка заперечує його право на проживання в спірній квартирі, яке він має як член сім'ї власника житла, а саме його доньки, чинить йому перешкоди в користуванні цією квартирою та реєстрації в ній, то позивач був вимушений звернутися до суду з позовом.

Справа № 756/10268/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/673/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

В задоволені решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту та неправильність з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення змінити, а саме відмовити у задоволенні позовних вимог, які суд першої інстанції задовольнив, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що позивач сам добровільно перестав проживати у спірній квартирі, до цього ж вона не чинила йому жодних перешкод у користуванні квартирою. На думку апелянта, у позивача був сервітут на користування квартирою та після того, як він від нього сам відмовився, покинувши самостійно місце проживання, він втратив сервітут на підставі п.2 ч.1 ст. 406 ЦК України.

Також, апелянт посилається на те, що позивач протягом трьох років мав стосунки з іншою жінкою, чим завдавав психологічної шкоди дитині сторін, власниці квартири, що також не було враховано судом. Крім того, позивач взагалі не цікавиться дитиною, не забезпечує її матеріально, не приймає участі у витратах на розвиток та виховання дитини.

Помилковим, на думку апелянта, є висновок суду про те, що наявність заборгованості позивача зі сплати житлово-комунальних послуг не обмежує його право на користування житлом. Суд не врахував, що позивач не сплачував житлово-комунальні послуги протягом трьох років, витрачаючи кошти на іншу жінку, в результаті чого виник борг у розмірі 67 726,61 грн., який вона поступово сплачує, без участі позивача.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, проте надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Крім того у заяві, було повідомлено про підтримання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб які не з'явились.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що 12.08.2004 року позивачем було укладено договір інвестування нерухомості та управління майном № НОМЕР_1, на будівництво та введення в експлуатацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Згідно платіжного доручення № 1 від 17.08.2004 року позивач ОСОБА_2 за договором № НОМЕР_1 від 12.08.2004 року сплатив 599 661 грн. 14 коп. (а.с. 9), що також підтверджується довідкою КБ «Столиця» № 31 від 23.03.2015 (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 17.09.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 17.09.2004 року укладено шлюб, яка після одруження змінила своє прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 11).

26 травня 2005 р. ОСОБА_2 отримав свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

31.03.2005 року між ТОВ «Експлуатаційна компанія» та ОСОБА_2 було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Також 31.03.2005 р. між АЕК «Київенерго» та ОСОБА_2 було укладено договір про користування електричною енергією за № НОМЕР_3 (а.с. 15).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 17.11.2006 року, виданим відділу реєстрації актів цивільного стану Деснянського РУЮ у м. Києві 26.10.2006 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_6, (а.с. 16).

27.04.2010 року ОСОБА_2 подарував належну йому квартиру АДРЕСА_1, доньці ОСОБА_6, в інтересах якої діяла ОСОБА_1, на підставі договору дарування (а.с.17).

Згідно відмітки у паспорті про місце реєстрації 13.06.2015 року ОСОБА_2 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.18, 19).

Листом від 19.06.2015 року ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 про надання письмової згоди на його реєстрацію в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, який відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримано відповідачкою 29.06.2015 року (а.с. 20-21).

18.06.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 (а.с. 169).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 138-139).

Відповідно до заяви, протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та пояснень від 16.07.2015 року ОСОБА_2 звертався до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про здійснення ОСОБА_1 перешкод у користуванні ним квартирою за адресою: АДРЕСА_1, а саме замінена замків та виставлено його особисті речі в загальний коридор будинку (а.с. 22-23).

ТОВ «Експлуатаційна компанія» вимогою про сплату заборгованості від 28.10.2015 року № 825 зверталось до ОСОБА_2 про погашення простроченої заборгованості за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 114-115).

Для вирішення питання погашення заборгованості між ТОВ «Експлуатаційна компанія» та ОСОБА_1 було укладено договір № 000015 на реструктуризацію заборгованості (а.с. 116).

ОСОБА_1 заявою від 26.02.2016 року зверталась до ТОВ «Експлуатаційна компанія» про проведення розрахунку заборгованості за водопостачання квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 139).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач вселився до спірної квартири, як її власник разом із відповідачкою, з якою на той час перебував у зареєстрованому шлюбі; в подальшому за договором дарування передав квартиру у власність спільній з відповідачкою доньці, тобто члену своєї сім'ї; після чого продовжував проживати у цій квартирі та користуватись нею, що відповідачкою не заперечується; у липні 2015 року внаслідок того, що відповідачка замінила замки на вхідних дверях позбавлений можливості користуватись спірним житлом; іншого житла не має, а тому суд вважав, що ОСОБА_2 відповідно до закону набув права користування спірною квартирою, оскільки вселився до неї у встановленому законом порядку, проживав в ній спочатку, як власник, а потім як член сім'ї власника (своєї доньки), перестав користуватись спірним житлом з поважних причин, а саме у зв'язку з чиненням перешкод відповідачкою.

При цьому суд врахував, що припинення сімейних відносин з відповідачкою, наявність заборгованості з оплати комунальних послуг не може обмежувати його право на користування житлом, набуте відповідно до закону.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Статтями 41, 47 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316-319, 321 Цивільного Кодексу України, визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд здійснювати щодо свого майна будь-які дії, вчиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Колегією суддів встановлено, що позивач, будучи власником спірної квартири АДРЕСА_1, 27.04.2010 року добровільно розпорядився нею подарувавши її своїй дочці ОСОБА_6.(а.с.17).

Позивач ОСОБА_2 будучи власником спірної квартири до 13.06.2015 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 у своїх батьків. Жодних дій щодо реєстрації в спірній квартирі до, та після дарування квартири дочці не здійснював.

Умови проживання та користування позивача спірною квартирою було обумовлено його правом власності.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право позивача користування спірним жилим приміщенням на умовах власності втрачається із припиненням його права власності на спірне житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України членами сім'ї є: подружжя, їх діти та батьки, що спільно проживають із уповноваженою особою; інші громадяни, якщо вони постійно проживають із власником житла і ведуть із ним спільне господарство.

Таким чином, сімейний зв'язок передбачає наявність для: - подружжя - фактів зареєстрованого шлюбу і спільного проживання у житлі власника;

- дітей і батьків - фактів не тільки кровної спорідненості, тобто біологічних зв'язків, але й юридичне значимих відносин - фактів постійного проживання із власником, ведення із ним спільного господарства та визнання їх членами сім'ї.

Колегія суддів встановила, будь-якої угоди про порядок користування спірною квартирою з власником, після її дарування, не укладалось. Доказів на підтвердження факту користування спірним житлом після його дарування, постійного проживання та ведення спільного господарства з власником квартири, позивач суду не надав.

Згідно зі ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно з матеріалами справи (а.с. 114-115) у спірній квартирі наявній борг по оплаті житлово-комунальних послуг з 09.2013 р. по 10.2015 р. , підтверджує той факт, що позивач не брав участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території дуже тривалий час.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 р. по справі про стягнення аліментів, встановлено,що після розірвання шлюбу між батьками, неповнолітня ОСОБА_7 залишилась проживати разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Вказана обставина підтверджує, що законним представником дитини з питань користування жилим приміщенням є її матір на утриманні якої знаходиться дитина і з якою вона спільно проживає.

Дані обставини підтверджують, що позивач по справі, спільно з дочкою не проживає, спільним побутом з нею не пов'язаний, аліментні обов'язки несе у примусовому порядку згідно з рішенням суду.

Будь яких доказів з боку позивача на підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства з власником спірної квартири суду не надано, навпаки в матеріалах справи є посилання на те, що позивач тривалий час проживає у іншому місці з іншою жінкою, які позивач під час судового розгляду не спростував (а.с.135-136).

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку, що позивач втратив право користування спірним житлом, з підстав власності, у зв'язку з відчуженням спірної квартири.

Прав користування спірною квартирою, як член сім'ї власника, позивач не набув оскільки доказів на підтвердження спільного проживання з власником житла, ведення спільного господарства, як члена сім'ї власника, суду не надав.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді