Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1901/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.09.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Левко Т.Ю.,

секретар судового засідання Роман К.С,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що 03.12.2016 року помер чоловік позивачки-Галас ОСОБА_4.

Після смерті чоловіка позивачки, відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с.В.Копаня по вул. Підгірна 31, Виноградівського району та земельна ділянка, яка розташована під згаданим будинком.

На випадок своєї смерті чоловіком, позивачки заповідального розпорядження залишено не було.

Позивачкою ОСОБА_1, спадщину після смерті чоловіка у встановленому законом порядку прийнято в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що стверджується відміткою про її зареєстроване місце проживання у внутрішньому паспорті громадянина України.

Крім позивачки, спадкоємцями першої черги до спадкового майна спадкодавця є мої діти-відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які спадщину не прийняли та не заперечують проти прийняття такої позивачкою в цілому.

Інших спадкоємців, та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Отже, в зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка як спадкоємець першої черги звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав, після смерті свого чоловіка. Однак нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори, позивачці було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на тій підставі, що позивачкою не представлено правовстановлюючих документів на спадкове майно, що стверджується відмовою державного нотаріуса.

Відповідно до Рішення Великокопанської сільської ради Виноградівського району Сьомої сесії двадцять другого скликання від 29.03.1996 року, чоловіку позивачки було вирішено надати безоплатно у власність земельну ділянку по вул. Підгірна 31, площею 0,07 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Дане рішення виконкому прийнято в порядку Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України ( 561-12 ) щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету.

Спадкодавець ОСОБА_5, розпочав процедуру розроблення технічної документації, проте до її реєстрації та затвердження помер.

Стаття 1 даного Декрету передбачала, що Сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Відповідно до положень ст. ст. 6 та 22 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду (Правова позиція Верховного Суду України викладена в Ухвалі від 06.05.2010 року по справі № 6-30159вов09).

Відповідно до пункту 4 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. N 10-1387/0/4-12 «Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року. Проте дію цієї статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю…».

За таких обставин, рішення виконкому місцевої ради про передачу в приватну власність земельної ділянки громадянину України являється правовстановлюючим документом, без отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку, в силі дії Декрету.

Позивачка ОСОБА_1, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити.

Відповідач ОСОБА_2, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого позову.

Відповідачка ОСОБА_3, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого позову.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що 03.12.2016 року помер чоловік позивачки-Галас ОСОБА_4.

Після смерті чоловіка позивачки, відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с.В.Копаня по вул. Підгірна 31, Виноградівського району та земельна ділянка, яка розташована під згаданим будинком.

На випадок своєї смерті чоловіком, позивачки заповідального розпорядження залишено не було.

Позивачкою ОСОБА_1, спадщину після смерті чоловіка у встановленому законом порядку прийнято в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що стверджується відміткою про її зареєстроване місце проживання у внутрішньому паспорті громадянина України.

Крім позивачки, спадкоємцями першої черги до спадкового майна спадкодавця є мої діти-відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які спадщину не прийняли та не заперечують проти прийняття такої позивачкою в цілому.

Інших спадкоємців, та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Отже, в зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка як спадкоємець першої черги звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав, після смерті свого чоловіка. Однак нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори, мені було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на тій підставі, що позивачкою не представлено правовстановлюючих документів на спадкове майно, що стверджується відмовою державного нотаріуса.

Так, дійсно у відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, ОСОБА_6 з Реєстру прав власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Крім того у відповідності до правової позиції, висловленої ВССУ у своєму Листі за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до виготовленого КП Виноградівським РБТІ Технічного паспорту від 21.06.2017 року та Довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за №399 від 23.06.2017 року вбачається, що житловий будинок, який розташований в с. В.Копаня по вул.Підгірна 31, Виноградівського району, рахується за спадкодавцем- Галас ОСОБА_4, який помер 03.12.2016 року.

Як вбачається із довідки виконкому Великокопанської сільської ради Виноградівського району за №02-07/310 від 26.06.2017 року, згідно записів з по господарської книги за №12, особовий рахунок №958, житловий будинок, який розташований с. В.Копаня по вул..Підгірна 31, Виноградівського району, рахується за померлим- Галас ОСОБА_4, який помер 03.12.2016 року.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту, запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Отже, враховуючи, що спадкодавець- чоловік позивачки ОСОБА_5, набув права власності на спірний будинок, у відповідності до законодавства, яке діяло на час завершення його будівництва, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України я прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем, однак на даний час моє право на нерухоме майно не визнається, вважаю, що у мене є всі правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за мною права власності на вищезазначений спадковий будинок.

Відповідно до Рішення Великокопанської сільської ради Виноградівського району Сьомої сесії двадцять другого скликання від 29.03.1996 року, чоловіку позивачки було вирішено надати безоплатно у власність земельну ділянку по вул. Підгірна 31, площею 0,07 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Дане рішення виконкому прийнято в порядку Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України ( 561-12 ) щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету.

Спадкодавець ОСОБА_5, розпочав процедуру розроблення технічної документації, проте до її реєстрації та затвердження помер.

Стаття 1 даного Декрету передбачала, що Сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Відповідно до положень ст. ст. 6 та 22 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду (Правова позиція Верховного Суду України викладена в Ухвалі від 06.05.2010 року по справі № 6-30159вов09).

Відповідно до пункту 4 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. N 10-1387/0/4-12 «Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року. Проте дію цієї статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю…».

За таких обставин, рішення виконкому місцевої ради про передачу в приватну власність земельної ділянки громадянину України являється правовстановлюючим документом, без отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку, в силі дії Декрету.

У зв'язку з тим, що за життя спадкодавець ОСОБА_5 не встиг звернутися до сільської ради для затвердження Технічної документації та отримати відповідний правовстановлюючий документ на земельну ділянку, з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивачки виникла необхідність визнати за нею право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.16, 392 ЦК України, ст. 124 Конституції України,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою с.В.Копаня, вул.Ломоносова 7, Виноградівського району, (ІПН НОМЕР_1), право власності в цілому на житловий будинок, який розташований в ОСОБА_6 по вул..Підгірна 31, Виноградівського району, загальною площею 78,1 кв.м. в тому числі житловою 50,4 кв. м. та право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, яка розташовану в с. В.Копаня по вул..Підгірна 31, Виноградівського району, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_7