Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в 1981 році позивачу за рахунок кредиту державного банку радгоспом «Зірка» було надано позику для будування житлового будинку в с/з «Зірка» на ділянці по вул.Молодіжній, 4. Позивачем було повністю сплачено суму позики, про що радгоспом «Зірка» їй було видано довідку. 15 березня 2013 року Маріупольським БТІ на імя позивача було видано технічний паспорт на житловий будинок №4 по вул.Молодіжній с.Старий Крим м.Маріуполя Донецької області із зазначенням площі земельної ділянки. Своєчасно право власності на житловий будинок оформити не вдалося, а в жовтні 2016 року позивач зверталась до юридичного департаменту Маріупольської міської ради для реєстрації речових прав на нерухоме майно, проте їй було відмовлено, оскільки радгосп «Зірка», який видавав суду і довідку, не зареєстрований як юридична особа та про нього відсутні відомості про його існування. Також було рекомендовано звернутися до суду. На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на житловий будинок з прибудовами, які розташовані за адресою: м.Маріуполь, сел.Старий Крим, вул.Молодіжна, 4 с-з «Зірка», загальною площею 65,8 кв.м., житловою 40,9 кв.м.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що в 1981 році їй як молодому спеціалісту був наданий на 15 років житловий будинок по вул.Молодіжній, 4. В 1991 році позика нею була сплачена в повному обсязі, про що було видано відповідну довідку. Проте будь-які документи на житловий будинок вона не оформила.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що будь-яких правовстановлюючих документів на житловий будинок позивач не має. Земельна ділянка, що розташована під домоволодінням, належить Маріупольській міській раді та рішень про виділення не приймалося. Дозволів на будівництво будинку компетентними органами не надавалося.

Суд, вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно частин 1-5 статті 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Предметом позову про визнання права власності є вимога підтвердити, що право власності у позивача вже існує або має з'явитися на підставі рішення суду. Відповідно, підставою позову буде або вже існуюче право власності, або сукупність юридичних фактів, необхідних для наділення позивача правом власності.

При розгляді зазначених справ суд відповідно до вимог статей 214, 215 ЦПК України повинен вирішити наступні питання: з'ясувати правовий статус земельної ділянки та осіб, прав та інтересів яких торкається цей спір, хто є власником самочинно забудованої земельної ділянки, на якій правовій підставі позивач нею користується, перевірити наявність документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, чи заявлено позивачем позов саме на підставах, передбачених ст. 376 ЦК України, якщо земельна ділянка, на якій здійснено будівництво, знаходиться у власності (користуванні) кількох осіб, чи врахована їхня думка при здійсненні самочинного будівництва, чи не порушуються їхні права цим будівництвом, з'ясувати відповідність чи невідповідність самочинно побудованих будівель державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам.

Судом встановлено, що на земельній ділянці по вулиці Молодіжна 4 в селищі Старий Крим міста Маріуполя Донецької області знаходиться житловий будинок літ. А-1, загальною площею 65,8 кв.м., житловою 40,9 кв.м. та сарай літ. Б-1, рік побудови 1981 рік, що підтверджується даними технічної інвентаризації, проведеної 15 березня 2013 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації (а.с. 4-11).

Згідно довідки, виданої керівником радгосп «Зірка», ОСОБА_1, яка проживає за адресою: радгосп «Зірка», вул. Молодіжна, 4, в 1981 році за рахунок кредиту держбанку була видана позичка на будівництво переселенського будинку. На сьогоднішній час позичка повністю погашена. Радгосп «Зірка» не заперечує право власності ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до листа Юридичного департаменту Маріупольської міської ради від 16 листопада 2016 року №05/2579 вказаним органом сумісно з відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за результатами звернення ОСОБА_1 від 03.11.2016 року щодо можливості проведення державної реєстрації на житловий будинок з прибудовами за адресою м.Маріуполь, сел.Старий Крим вул.Молодіжна, 4 с-з Зірка було повідомлено, що із наявних у позивача документів реєстрація права власності на вказаний будинок не відбувалась відповідно до законодавства, що діяло на період часу будівництва будинку т процедуру отримання правовстановлюючого документу на зазначений будинок не було здійснено. Документи, які б посвідчували право на земельну ділянку під обєктом, відсутні. Відповідно довідомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань радгосп «Зірка» в даному реєстрі не зареєстрований та взагалі відсутні відомості щодо його існування та документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою. На підставі зазначеного було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на будинок (а.с.13-14).

Згідно відповіді із Маріупольського БТІ від 27 січня 2017 року на адресу суду представлено інвентарну справу №48184 на житловий будинок по вул.Молодіжна, 4 в сел.Старий Крим. Правової справи не заводилось.

Із досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентарної справи вбачається, що окрім матеріалів технічної інвентаризації інших документів, які б підтверджували право користування земельною ділянкою або дозвіл на зведення житлового будинку, проект, а так само введення його в експлуатацію, наразі відсутні.

Також відповідно до листа управління Держгеокадастру у місті Маріуполі від 10 лютого 2017 року будь-якої інформації щодо виділення земельної ділянки у сел.Старий Крим, вул.Молодіжна, 4 в управлінні відсутня. Відомості щодо зареєстрованих до 01.01.2013 року документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та зареєстрованої земельної ділянки, яка розташована на території Маріупольської міської ради, за ОСОБА_1 відсутні.

Так само відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.03.2017 року №81546847 та №81547194 будь-які відомості про реєстрацію прав власності на земельну ділянку та житловий будинок по вул.Молодіжна 4 в м.Маріуполі відсутні.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Проте вказані докази свідчать, що житловий будинок №4 по вул.Молодіжна в місті Маріуполі був зведений на земельній ділянці, яка не була спеціальна відведена в установленому порядку для цієї мети, та земельна ділянка не передавалася у власність або володіння ОСОБА_1, а зведення будинку відбулося без необхідних дозволів на будівництво, погодженого проекту та без введення будинку в експлуатацію.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме ст.376 ЦК України.

Для визнання будівництва самочинним воно має бути повязане з обєктом нерухомості й порушувати одне з положень ст.376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст.376 ЦК, поняття «самочинне будівництво» визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, зокрема, якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного обєкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (ст.121 ЗК); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).

Із контексту чч.3 та 4 ст.376 ЦК України випливає, що ч.3 цієї статті застосовується не тільки до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником або користувачем. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на обєкт нерухомості за такою особою.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

В пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми т

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Натомість позивачем не було доведено та представлено достатніх доказів, які б свідчили про законність будівництва житлового будинку на зайнятій земельній ділянці, зокрема, судом не встановлено законних підстав використання позивачем земельної ділянки за призначенням. Водночас відповідач, який представляє інтереси територіальної громади як законний власник земельної ділянки в межах території міста, заперечував факт виділення земельної ділянки позивачу та не погоджувався із можливістю передачі її у користування позивачу на законних підставах.

Відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку або рішення Маріупольської міської ради про виділення земельної ділянки ОСОБА_1 і так само радгоспу «Зірка» для будівництва житлового будинку унеможливлює визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. А відсутність у позивача належного дозволу на будівництво, затвердженого проекту та відомостей про введення будинку в експлуатацію додатково підтверджують самочинність будівництва без будь-яких на то законних підстав. При цьому довідка із радгоспу «Зірка», яка була представлена позивачем, за своїм змістом підтверджує лише повний розрахунок за раніше виданою банком позикою на будівництво житлового будинку, та не є правовстановлюючим документом або іншим дозвільним документом на проведення будівельних робіт або передання земельної ділянки у законне володіння.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Із урахуванням всіх обставин та наведених положень законодавства і судової практики суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки не доведено достатніх законних підстав для визнання права власності на самочинне будівництво без відведення земельної ділянки для цієї мети.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 197, 209, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов