У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на заочне рішення Кузнецовського міського суду від 07 жовтня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Кузнецовського міського суду від 07 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 637700 гривень 60 копійок, що за встановленим офіційним курсом валют еквівалентно 25505 доларам США 91 центу США. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 9565 гривень 51 копійка.

Ухвалою Кузнецовського міського суду від 25 листопада 2016 року заяву ОСОБА_1, ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У поданій на вказане заочне рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 покликалися на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказували, що стягнута сума заборгованості не підтверджена Позивачем належним чином, оскільки наданий банком розрахунок не є ні первинним бухгалтерським документом (платіжним дорученням, квитанцією, тощо), ні випискою по рахунках по кредиту як регістровим документом для обліку кредитних операцій по рахунку. Тому наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості є неналежним доказом у справі.

Доводили, що суд першої інстанції безпідставно не врахував сплив строку перебігу позовної давності, про що заявлялось під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки відповідно до п.3.3.8 кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора згідно з п.3.2.3 цього договору про невиконання вимог п.3.2.3.1-3.2.3.6 цього договору, повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти з можливою неустойкою. 14.10.2009 року за вих., №02-06/659 позивач направив письмову вимогу до боржників по кредиту, в якій, керуючись п.3.2.3, п.3.3.8 кредитного договору, вимагав протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти та неустойку в розмірах, що вказані у вимозі. Оскільки таку вимогу отримано 19.10.2009 року, тому з урахуванням умов кредитного договору та в межах позовної давності, тобто протягом трьох років (одного року) після проходження тридцяти календарних днів з моменту отримання позичальником вимоги, в банку виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення всієї суми боргу по кредиту та інших платежів. Проте в межах вказаного строку банк до суду не звернувся. З відповідним позовом до суду позивач звернувся лише в серпні 2016 року.

Крім того вказували, що як вбачається із доданої до позову додаткової угоди №1 про внесення змін до договору кредиту, укладеного між позичальником та банком, слідує те, що з 20.10.2008 року збільшено процентну ставку за користування кредитом до рівня 13,5 процентів річних. У зв'язку з цим відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя за боргами позичальника, однак поручителю не було відомо про це і згоди на збільшення процентної ставки по кредиту поручитель не давав, а отже поруку слід вважати припиненою.

З цих підстав просили заочне рішення Кузнецовського міського суду від 07 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивача в повному обсязі.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник банку ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов банку та стягуючи кошти з позичальника та поручителя солідарно, суд першої інстанції виходив з наявної заборгованості позичальника перед банком за кредитом та з наявного договору поруки укладеного на забезпечення виконання кредитного зобов'язання.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за п.п. 1.1, 1.1.1, 2.1, 2.5 умов якого, позичальник отримав кредит в розмірі 21232 дол. США. зі сплатою 12,5 процентів річних з погашенням строкових платежів.

За додатковою угодою №1 від 20.05.2008 року до кредитного договору розмір процентів змінено з 12,5 на 13,5. Кінцевий строк повернення кредиту - 10 червня 2014 року. Кредит забезпечено договором поруки укладеним з ОСОБА_4 ( п.1.1, 3.5.2 договору поруки).

Станом на 06.06.2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 14332, 18 дол. США; по процентам за користування кредитом - 4212, 57 дол. США; також на заборгованість нарахована пеня в розмірі 6961, 16 дол. США грн. Всього розмір простроченої заборгованості та пені становить 25505,91 дол. США, що за встановленим НБУ курсом на 06.06.2016 (25,002071 грн. за 1 долар США) еквівалентно 637700 грн. 60 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості є неналежним доказом у справі не заслуговують на увагу, оскільки достовірність наведених в ньому даних відповідачами не спростовано. Будь-яких інших розрахунків, які спростовують нарахування заборгованості по тілу кредиту, процентах та пені відповідачем не надано.

Відповідно до вимог ст.ст. 526,527,530,599 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Посилання відповідачів на не застосування наслідків пропуску позовної давності також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Враховуючи зазначені вимоги закону, колегія вважає, що позовна давність, про застосування якої зроблено заяву в апеляційнй скарзі не підлягає застосуванню, оскільки до винесення рішення суду відповідачі жодних клопотань та заяв до місцевого суду не заявляли, а строк такої давності переривався періодичними платежами боржника й останні платежі здійснені боржником у 2014 році, що підтверджується матеріалами справи, а саме : з розрахунку заборгованості - таблиці погашення нарахованих відсотків, вбачається, що останні проплати було проведено відповідачем ОСОБА_1 06.10.2014 року в сумах 79,04 та 103,96 доларів США, що свідчить про визнання нею свого боргу перед банком, і звернувшись до суду 17 серпня 2016 року, позивач трьохрічний строк позовної давності встановлений законом не пропустив.

Крім того, слід зазначити, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи про день та час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі були повідомлені своєчасно та належним чином, заочний розгляд справи проведено з дотриманням вимог ст.ст. 224-227 ЦПК України. Підстав для скасування заочного рішення, визначених ст. 232 ЦПК України судом встановлено не було.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, колегія суддів приходить висновку, що ухвалення у справі заочного рішення не є підставою для застосування апеляційним судом позовної давності за заявою, поданою після вирішення спору по суті.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2307цс15.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неврахування судом тієї обставини, що дія поруки припинилась на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України, тобто у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності виходячи з наступного.

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з п.2.3 договору поруки, у разі збільшення розміру забезпеченого порукою зобов'язання без внесення змін до цього договору, порука зберігається, а поручитель відповідає перед кредитором частково, в обсязі встановленому у п. 2.1 договору.

Оскільки договір поруки 738/13 - ПАФ03.16-2 від 11.06.2007 року (а.с.11-12) є діючим, сторонами не оспорений, то поручитель ОСОБА_4 має відповідати перед банком за порушення зобов'язання ОСОБА_1 в тому ж обсязі, що і боржник.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 та ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Кузнецовського міського суду від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук