Справа № 636 / 736 / 17-ц
2 / 636 / 749 / 2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Ковригіна О.С.

при секретарі - Фадєєвої С.М.

розглянувши у судовому засіданні в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом та визнання права власності, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку набувальної давності, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_6 до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом та визнання права власності.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, та належала ОСОБА_9 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_5, виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000 в порядку спадкування за законом; визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6; визнати за ним право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3, в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2.; визнати за ним право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку набувальної давності. ОСОБА_5 просив визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_6 до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. ОСОБА_6 просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6, виданого на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смертіОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Також через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. ОСОБА_7 просила суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року належить ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та визначити, що частка кожного в праві спільної сумісної власності становила 1/3 частину тавизнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Також через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. ОСОБА_8 просила суд визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3, в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 року, після смерті ОСОБА_15, померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 року.

Позивач за первісним позовом, ОСОБА_1, в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через канцелярію надав заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 15).

Представник Відповідача за первісним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_6, Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області - в судове засідання не з'явився, були належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через канцелярію надали заяву про слухання справи за їх відсутності (а.с. 109).

Відповідач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_5, ОСОБА_4, в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, через канцелярію надав заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 103).

Відповідач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_7, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, через канцелярію надала заяву про слухання справи за її відсутності (а.с. 113).

Відповідач за первісним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_8, ОСОБА_2, в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, через канцелярію надала заяву про слухання справи за її відсутності (а.с. 105).

Від третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 через канцелярію надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 101, 102, 104, 111).

Суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами справи.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_10 року померла ОСОБА_9, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 (а.с. 7).

ОСОБА_9 є матір'ю Позивача за первісним позовом що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина яка складається з земельної частки (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_5, виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000 (а.с. 8).

Позивач не надав до суду документів, які б підтверджували, що до складу спадщини померлої ОСОБА_9 крім вищевказаного права на земельну частку пай входять: право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6; садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_4. В подальшому адресу будинку було змінено, та присвоєно наступну адресу: АДРЕСА_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Пунктом 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Після смерті ОСОБА_9 спадкоємцем першої черги став її син ОСОБА_1.

Син померлої - Позивач ОСОБА_1 після смерті своєї матері з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не звертався, так як фактично прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Після смерті ОСОБА_9 Позивач продовжив користуватись всім майном, що залишилось після смерті ОСОБА_9, розпоряджатися особистими побутовими речами померлої, в тому числі в нього зберігався відповідний оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай). Отже, Позивач є таким, що прийняв спадщину, адже вступив у фактичне володіння та управління спадковим майном.

Інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину, немає.

ОСОБА_1, є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9, однак не може оформити свої через відсутність доказів прийняття спадщини Позивачем після смерті матері.

Суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, яка належала ОСОБА_9 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_5, виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 року.

В іншій частині позову вимоги не були належним чином обґрунтовані, тому суд відмовляє у їх задоволенні.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_5, починаючи з 2000 року фактично, добросовісно відкрито, безперервно володіє та користується садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок до цього часу належить ОСОБА_16 на підставі запису в погосподарській книзі №12, особовий рахунок НОМЕР_9, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 77 від 03.03.2017 року, хоча фактично вона померла ІНФОРМАЦІЯ_11 року та відповідно з ІНФОРМАЦІЯ_11 року у даному житловому будинку не проживає та не обслуговує його (а.с. 55).

Згідно довідки КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16.02.2017 року №254 право власності на житловий будинок №38, який розташований за адресою: Харківська область, Чугуївський район, с. Миколаївка, вул. Лісна, не зареєстроване (а.с. 56).

Відповідно до п. 4 розділу 11 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженого заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, де зазначено, що підлягають реєстрації будинки і домоволодіння тільки в містах і селищах, що належать громадянам на праві особистої власності.

Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувалися прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку.

З положень пункту 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР 19.01.1976 року N 1/5, вбачається, що запис в погосподарській книзі є належним підтвердженням приналежності жилого будинку (частини будинку) в сільському населеному пункті певній особі.

Ніхто крім ОСОБА_17 не здійснює витрати по утриманню даного будинку, не цікавиться ним та не сплачує комунальні послуги.

Всі витрати по утриманню та догляду за вказаним будинком здійснював та продовжує здійснювати ОСОБА_5. За свої кошти він здійснює ремонт даного будинку та господарських будівель, утримує їх в чистоті.

ОСОБА_5 фактично відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено зазначеним Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно частини 4 зазначеної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, п. 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давністю поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5: Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_16 та не заперечує щодо визнання за ОСОБА_5 права власності на вказаний житловий будинок в порядку набувальної давності.

ОСОБА_1 не є родичем ОСОБА_16 та спадщину після її смерті не приймав. На будинок хоча і претендує, але у вказаному будинку не проживає та ніколи не проживав і не обслуговував його, будь-якого інтересу до нього не проявляє та не заявляє вимог щодо його повернення.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що ОСОБА_5 вже майже 17 років добросовісно володіє житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відкрито, безперервно здійснює обслуговування даного будинку, доглядаючи за ним, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_10, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10 (а.с 65).

Після смерті ОСОБА_10 залишилась спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6, виданим на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000 (а.с. 67).

Відповідно до статті 531 ЦК Української РСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

На момент смерті ОСОБА_10, ОСОБА_6 фактично проживала разом з нею та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області №83 від 13.02.2017 року .

Через те, що батьки ОСОБА_6 перебували у скрутному матеріальному становищі, з самого мого народження бабуся дбала про неї, вона замінювала їй матір та батька. ОСОБА_10 доглядала за ОСОБА_6, забезпечувала харчами, ліками, одягом, тобто утримувала ЇЇ повністю до самої смерті (а.с. 68).

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Після смерті ОСОБА_10 ОСОБА_6 прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме після смерті ОСОБА_10 вона продовжила користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавиці, в тому числі особистими побутовими речами померлої та продовжила проживати в будинку, в якому вона проживала разом з померлою.

Отже, ОСОБА_6, є такою, що прийняла спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_10, так як вступила у фактичне володіння спадковим майном.

Згідно статей 525, 548 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

ОСОБА_6 є єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним (ст. 531 Цивільного кодексу України (ЦК)) не менше одного року. Утриманці - це особи, які перебувають на повному утриманні іншої особи або одержують від неї допомогу, що є постійним і основним джерелом засобів їхнього існування.

ОСОБА_1 не є родичем ОСОБА_10. На спадщину хоча і претендує, але з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, спадщину не прийняв, в управління і користування майном після смерті спадкодавці не вступив.

Суд вважає позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтованими та вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6, виданого на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смертіОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_11 та членам її сім'ї ОСОБА_12, ОСОБА_13 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року (а.с 40).

ІНФОРМАЦІЯ_12 року померла ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_11 (а.с. 36).

Після смерті ОСОБА_13 залишилась спадщина, яка складалася з частки квартири АДРЕСА_2.

За життя ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не визначали частки у спільному сумісному майні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, Законом визначено, що частки співвласників є рівними.

За роз'ясненнями пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Якщо при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено це може бути зроблено також після відкриття спадщини та спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Таким чином, спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_13 стала її донька ОСОБА_11.

Той факт, що ОСОБА_11 була донькою ОСОБА_13 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_12, на зворотному боці якого мається відмітка про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_18 (російською мовою) від 17.02.1954 року (а.с. 30).

При видачі паспортів громадян України ОСОБА_11 та ОСОБА_12, їх прізвища були зазначені як «ОСОБА_11» та «ОСОБА_12» відповідно. Причина розбіжностей - невірно проведена транслітерація прізвищ, бо в написані російською мовою прізвищ розбіжності немає.

У свідоцтві про народження серії НОМЕР_12 прізвище ОСОБА_13 вказано як «ОСОБА_13», тому що це її шлюбне прізвище.

ОСОБА_19 було розірвано шлюб з ОСОБА_20 та присвоєно дівоче прізвище «ОСОБА_20». Документів, які підтверджують цей факт не збереглося.

Відповідно до довідки ДП «Житловик» №5 від 31.01.2017 року на момент смерті ОСОБА_13 разом з нею були зареєстровані та проживали разом ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ( а.с. 42).

Згідно зі статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Отже, ОСОБА_11 прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_13, так як на підставі ст. 548 ЦК Української РСР вступила у володіння спадковим майном, адже продовжила проживати у вказаній квартирі, здійснювати необхідні ремонтні роботи, сплачувати комунальні платежі, продовжила користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавиці, в тому числі особистими побутовими речами. При цьому своє право на успадковане майно належним чином не оформила, хоча й приняла спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_13 року помер ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_13 .

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_12 ОСОБА_11 прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме після смерті ОСОБА_22 ОСОБА_11 продовжила користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавця, в тому числі особистими побутовими речами померлого та продовжила проживати в квартирі, в якій вона проживала разом з померлим за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою ДП «Житловик» №6 від 31.01.2017 року (а.с. 43). Після смерті чоловіка своє право на успадковане майно належним чином не оформила.

18 лютого 2015 року ОСОБА_11 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що належало б їй за законом на день смерті т на що вона буде мати право ОСОБА_7, що підтверджується заповітом, посвідченим секретарем Кочетоцької селищної ради Чугуївського району Харківської області Ананьєвою Н.А.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_14 (а.с. 38).

Той факт, що ОСОБА_11 є рідною бабою ОСОБА_7, що підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_18; Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_15; Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_16; Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_17; Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_19 (а.с. 31 -35).

Після смерті ОСОБА_11 залишилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті та, відповідно до ч. 3 цієї ж статті, право на спадкування виникає в момент відкриття спадщини.

Відповідач ОСОБА_3, є рідною донькою ОСОБА_11 З заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не зверталась, спадщину фактично не приймала, на спадщину не претендує.

ОСОБА_1 не є родичем ОСОБА_24 На спадщину хоча і претендує, але з заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не звертався, спадщину не приймав.

У передбачений ст.1270 ЦК України строк ОСОБА_7 звернулася до Чугуївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_11, але у зв'язку з тим, що ОСОБА_11 належним чином не оформила успадковане майно після смерті ОСОБА_25 та ОСОБА_12, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно.

Суд вважає позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтованими та вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України,припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року належить ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та визначити, що частка кожного в праві спільної сумісної власності становила 1/3 частину та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року померла ОСОБА_14, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_20 (а.с. 82).

ОСОБА_14 є матір'ю ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_21, Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_22 (а.с. 79).

Після смерті ОСОБА_14, відкрилась спадщина, яка складається з садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння від 27.06.1962 року (а.с. 83). В подальшому адресу будинку було змінено, та присвоєно наступну адресу: АДРЕСА_3, що підтверджується Довідкою - характеристикою від 21.12.2016 року №2860 (а.с. 84).

Згідно листа КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21.12.2016 року №2861 вправо власності на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_14 (а.с. 86).

Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Після смерті ОСОБА_14 спадкоємцями стали: її донька ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_15.

Пунктом 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

ОСОБА_8, після смерті своєї матері ОСОБА_14, в управління та володіння спадковим майном не вступала, а отже є такою, що не прийняла спадщину.

Чоловік померлої - ОСОБА_15, після смерті своєї дружини ОСОБА_14 вступив в управління та володіння спадковим майном. Після смерті спадкодавиці продовжив користуватись речами, які залишились після померлої, в тому числі особистими речами померлої, продовжив проживати в спадковому будинку, сплачував комунальні платежі, зберігав в себе оригінали правовстановлюючих документів на будинок, однак так і не оформив спадкове майно на своє ім'я.

Отже, ОСОБА_15, після смерті своєї дружини ОСОБА_14 прийняв спадщину, однак не переоформив житловий будинок на своє ім'я.

За час свого життя ОСОБА_15 замість вказаного старого будинку, побудував новий будинок, який до самочинного будівництва не належить. Факт того, що старий будинок було знесено та побудовано новий, підтвердужється Довідкою - характеристикою від 21.12.2016 року №2860 .

У 1985 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

За Указом від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію.

Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням Держбудом.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року.

Оскільки вищезазначений житловий будинок був побудований в 1985 році, то на момент виникнення цих правовідносин діяв Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року.

Діючий на той час ЦК УРСР 1963 року не передбачав обов'язкової реєстрації права власності.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права, яке вже виникло до її проведення, тобто сама реєстрація згідно з законодавством не є правовстановлюючим чинником, а є лише фактом визнання цього права з боку держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (який діє на момент звернення до суду), речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012р. №6-54цс12)

ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_15 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_23 (а.с. 81).

Після його смерті спадкоємцем першої черги стала ОСОБА_8, яка після смерті батька фактично прийняла спадщину так як вступила в управління та володіння спадковим майном. Після смерті свого батька ОСОБА_8 продовжила користуватись речами, які залишились після померлого, в тому числі особистими речами померлого, зберігала в себе оригінали документів на будинок, здійснювала необхідні ремонтні роботи, підтримувала будинок в належному стані. Факт того, що позивач фактично вступила в управління та володіння майном у разі необхідності можуть підтвердити свідки.

Отже, ОСОБА_8 є такою, що прийняла спадщину, однак в досудовому порядку вона не може оформити свої спадкові права, так як відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок.

Також на спадщину претендують і ОСОБА_2, та ОСОБА_1, які не є родичами спадкодавця, та які не приймали спадщину у встановленому законодавством порядку.

Крім того, в Свідоцтві про право приватної власності на домоволодіння від 27.06.1962 року, довідці характеристиці від 21.12.2016 року, по-батькові матері ОСОБА_8 зазначено як "ОСОБА_2" (мовою оригіналу), в Свідоцтві про смерть, в Свідоцтві про народження по-батькові, її матері зазначено як "ОСОБА_2" (мовою оригіналу), в технічному паспорті на будинок - по батькові зазначено як «ОСОБА_2». Однак згідно відповіді Фрунзенського районного у м. Харкові відділу державнї реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстції у Харківській області від 29.11.2016 власні імена "ОСОБА_2" та "ОСОБА_2" є ідентичними. Одночасно утворення по-батькові "ОСОБА_2" та "ОСОБА_2" є ідентичним.

Суд вважає позовні вимоги ОСОБА_8 обґрунтованими та вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України,визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3, в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 року, після смерті ОСОБА_15, померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 року.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи викладене, керуючись: ст.ст. 527, 529, 548-549 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 325, 328, 344, 368, 370, 372, 1223, 1233-1235, 1269 ЦК України ст.ст. 10, 60, 169, 209, 213-215, 256 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Україна», розміром 6,23 га, яка належала ОСОБА_9 на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_5, виданого на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку набувальної давності - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, в порядку набувальної давності право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_6 до Мосьпанівської сільської ради Чугуївського району Харківської області та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженкою села Мосьпанове Чугуївського району Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», що належала спадкодавиці на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6, виданого на підставі рішення Чугуївської районної державної адміністрації від 23 квітня 1996 року №237 з урахуванням Розпорядження Чугуївської райдержадміністрації №139 від 22.03.2000, в порядку спадкування за законом після смертіОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити повністю.

Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 1995 року належить ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та визначити, що частка кожного в праві спільної сумісної власності становила 1/3 частину.

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженкою міста Чугуїв Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, право власності на квартиру АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_8 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний НОМЕР_24, право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3, в тому числі веранда літ."а", ганок літ "а1" (які входять до складу житлового будинку літ."А"), з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ "Б", вбиральня літ. "В", огорожа №1, хвіртка №2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 року, після смерті ОСОБА_15, померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -