Справа № 202/2761/17
Провадження № 2/202/1612/2017
10 травня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороза В.П.,
при секретарі - Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання умов договору позики та зобов'язання вчинити дії, -
У квітні 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання умов договору позики та зобов'язання вчинити дії.
В своїй позовній заяві Позивач зазначив, що 07.03.2006 року, між ним, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником (відповідач), було укладено у простій письмовій формі договір позики грошових коштів у розмірі 100 000, 00 доларів США, що еквівалентно 505 000, 00 гривень за офіційним курсом НБУ на день укладення договору позики, строком до 07.03.2016 року, на підтвердження чого надав підписаний сторонами договір позики та акт приймання - передачі грошових коштів.
П. 1.2 Договору позики було передбачено, що засобом забезпечення належного виконання грошового зобов'язання є застава майна, що належить ОСОБА_2 на праві власності, а саме квартира АДРЕСА_1, яку Позичальник зобов'язалась передати в іпотеку Позивачу, після отримання для цього необхідних документів.
На підтвердження цього, як зазначив Позивач, між ним та відповідачем було укладено договір застави майна від 07.03.2006 року в простій письмовій формі з фіксацією відповідного зобов'язання укласти іпотеку в нотаріальному порядку у майбутньому (надалі - договір застави).
Відповідно до п. 2.2 договору позики від 07.03.2006 року, сторони визначили, що відповідач (позичальник) зобов'язаний здійснювати сплату процентів за користування позиковими коштами у розмірі 10 % річних від суми основного зобов'язання за кожні 12 календарних місяців користування позикою, які обраховуються від дня підписання договору позики і коригуються щорічно в залежності від виконання грошового зобов'язання або часткового повернення позикових коштів.
Відповідно до п. 4.4 договору позики місцем виконання грошового зобов'язання визначено місце проживання позикодавця та надання грошових коштів, а саме АДРЕСА_2.
Відповідно до п7.4 договору позики від 07 березня 2006 року та п. 1.1 договору застави від 07.03.2006 року, позичальник зобов'язана повернути грошові кошти та нараховані проценти за користування позикою в повному обсязі в строк до 07 березня 2016 року. У випадку порушення свого зобов'язання, Сторони домовились, здійснити погашення грошових вимог шляхом передачі у власність позикодавця предмету застави.
Відповідно до додаткової угоди до договору позики від 08.02.2016 року, Сторони встановили, що загальна сума грошового зобов'язання відповідача становить 200 000, 00 (двісті тисяч) доларів США, що еквівалентно 5 370 000, 00 гривень за офіційним курсом НБУ на день укладення додаткової угоди, та встановили строк повернення суми позики та нарахованих процентів 07.03.2016 року.
Враховуючи вищезазначене, керуючись п. 8 ст. 110 ЦПК України, позивач просив: зобов'язати ОСОБА_2 виконати умови договору позики та договору застави від 07.03.2006 року, шляхом передачі предмету застави у власність Позивачу та зобов'язати державну реєстраційну службу України вчинити відповідні реєстраційні дії.
Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом встановлено, що 07.03.2006 року, між ОСОБА_1, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено у простій письмовій формі договір позики грошових коштів у розмірі 100 000, 00 доларів США, що еквівалентно 505 000, 00 гривень за офіційним курсом НБУ на день укладення договору позики, строком до 07.03.2016 року, на підтвердження чого Позивач надав підписаний сторонами договір позики та акт приймання - передачі грошових коштів від 07.03.2006 року.
П. 1.2 Договору позики було передбачено, що засобом забезпечення належного виконання грошового зобов'язання є застава майна, що належить ОСОБА_2 на праві власності, а саме квартира АДРЕСА_1, яку Позичальник зобов'язалась передати в іпотеку Позивачу, після отримання для цього необхідних документів.
07.03.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави майна в простій письмовій формі з фіксацією відповідного зобов'язання укласти договір іпотеки нерухомого майна в нотаріальному порядку.
Відповідно до п. 2.2 договору позики від 07.03.2006 року, сторони визначили, що відповідач (позичальник) зобов'язаний здійснювати сплату процентів за користування позиковими коштами у розмірі 10 % річних від суми основного зобов'язання за кожні 12 календарних місяців користування позикою, які обраховуються від дня підписання договору позики і коригуються щорічно в залежності від виконання грошового зобов'язання або часткового повернення позикових коштів.
Відповідно до п. 4.4 договору позики місцем виконання грошового зобов'язання Сторони визначили місце проживання позикодавця та передачі грошових коштів, а саме АДРЕСА_2.
Відповідно до п.7.4. договору позики від 07 березня 2006 року та п. 1.1 договору застави від 07.03.2006 року, позичальник зобов'язана повернути грошові кошти та нараховані проценти за користування позикою в повному обсязі в строк до 07 березня 2016 року. У випадку порушення свого зобов'язання, Сторони домовились, здійснити погашення грошових вимог шляхом передачі у власність позикодавця предмету застави.
Відповідно до додаткової угоди до договору позики від 08.02.2016 року, Сторони встановили, що загальна сума грошового зобов'язання відповідача становить 200 000, 00 (двісті тисяч) доларів США, що еквівалентно 5 370 000, 00 гривень за офіційним курсом НБУ на день укладення додаткової угоди, та встановили строк повернення суми позики та нарахованих процентів 07.03.2016 року.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідач ОСОБА_2 ухилилась від нотаріального посвідчення договору застави від 07.03.2006 року та не виконала основного зобов'язання щодо повернення позики та нарахованих процентів за користування нею.
Судом встановлено, що предмет застави, а саме квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачеві на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) 01 червня 2005 року, була передана ОСОБА_2 в іпотеку 14.03.2008 рокуВідкритому акціонерному товариству «СЕБ Банк» (в подальшому перейменований ПАТ «Фідобанк») в забезпечення виконання зобов'язання свого чоловіка ОСОБА_5 , строком до 14.03.2015 року.
В подальшому договором про внесення змін та доповнень № 3 до договору іпотеки від 23.05.2011 року строк забезпечення зобов'язання було змінено до 13.03.2014 року, підтвердженням цього є наявні в матеріалах справи копія договору іпотеки від 14.03.2008 року та договору про внесення змін та доповнень № 3 до договору іпотеки від 23.05.2011 року.
За весь період часу ПАТ «СЕБ Банк» (в подальшому перейменований ПАТ «Фідобанк») вимог щодо предмету іпотеки або звернення стягнення на предмет іпотеки, не заявляв.
Звернення до представників ПАТ «СЕБ Банк» (в подальшому перейменований ПАТ «Фідобанк») є неможливим у зв'язку з перебуванням юридичної особи в стані ліквідації, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У зв'язку з вищевказаними обставинами, Позивач позбавлений можливості іншим способом захистити свої права, як Позикодавця та Заставодержателя, оскільки державна реєстраційна служба України не може вчинити реєстраційні дії щодо вилучення відомостей щодо обтяження об'єкту нерухомості в інтересах ПАТ «СЕБ Банк» (в подальшому перейменований ПАТ «Фідобанк») та внести відомості щодо прав позивача на предмет застави.
З огляду на вищевикладене, суд дослідивши матеріали справи та письмові докази приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.
Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно положення ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1-ю ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду і такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст.6 Закону України "Про заставу" майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.12 вказаного закону у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі.
Статтями 13 та 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.
Таким чином, відповідно до вищезазначених норм закону, договір застави нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.
В той же час, частиною другою ст.220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Із Договору застави майна від 07.03.2006 року вбачається, що сторони при укладенні договору застави досягли згоди щодо всіх істотних його умов (опису предмета застави, суті, розміру та строку виконання основного зобов'язання) та визначили порядок виконання договору позики шляхом передачі майна у власність позикодавця за умов неможливості виконання грошового зобов'язання належним чином.
Відповідно до роз'яснення, що міститься в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.
Ч. 1 ст. 627 ЦК України «Свобода договору», Відповідно ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборів контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаєм ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до змісту ст.ст. 19, 20 Закону України "Про заставу" та ст.ст. 589, 590 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.
Згідно ст.20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частина 6-а зазначеної статті передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.
Суд враховує факт закінчення строку забезпечення основного зобов'язання за яким було укладено договір іпотеки від 14.03.2008 року, між ПАТ «СЕБ Банк» (в подальшому перейменований ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_2, а саме 13.03.2014 року, який встановлено Договором про внесення змін та доповнень № 3 до договору іпотеки від 23.05.2011 року. Також враховано не пред'явлення вимог щодо предмету іпотеки Іпотекодержателем за весь період дії договору іпотеки. Крім того, суд враховує перебування ПАТ «Фідобанк» в стані ліквідації, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що унеможливлює внесення змін державним реєстратором та виключення запису з реєстру про обтяження предмету іпотеки в інтересах ПАТ «Фідобанк».
Відповідно до ч.1 ст.11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Оцінюючи встановлені судом обставини, та зібрані докази суд вирішив задовольнити заявлений позов ОСОБА_1 частково.
На підставі викладеного, керуючись: ст. ст. 6, 16, 392, 220, 577, 578, 585, 589, 590, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 6, 12-16, 19-20 Закону України "Про заставу", ст.ст. 10, 60, п. 8 ст. 110, 209, 212, 213,214, 215 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання умов договору позики та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.
Скасувати реєстраційний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (заборона на нерухоме майно, № 6791078 від 14.03.2008 року, заборона № 1589) про обтяження предмету іпотеки квартири АДРЕСА_1 в інтересах Відкритого акціонерного товариства «СЕБ Банк», що в подальшому був перейменований в Публічне акціонерне товариство «Фідобанк».
Скасувати реєстраційний запис в Державному реєстрі іпотек (№ 11195371 від 23.05.2011 року) про обтяження предмету іпотеки квартири АДРЕСА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк».
Визнати право власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів із дня отримання копії.

Суддя В.П. Мороз