У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що у червні 2008 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 36 796,61 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, для придбання автомобіля Nissan X-Trail, 2008 року випуску.

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 24 липня 2015 року склала 53 034,86 доларів США та 3 270 616,64 грн.

Банк просив стягнути вказану заборгованість з відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 42-87/08-А, що утворилася за період з 13 червня 2008 року по 24 липня 2015 року, а саме: заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 32 273,67 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 20 761,19 доларів США та пеня у розмірі 191 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 13 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 42-87/08-А, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 36 796,61 доларів США зі сплатою 12,5% річних, для придбання автомобіля Nissan X-Trail, 2008 року випуску(а. с. 6−9).

Відповідно до п. п. 3.2, 3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 12 червня 2015 року. Встановлено порядок повернення позичальником кредитних ресурсів, а саме: у термін з 1 по 10 числа кожного місяця позичальник зобов'язався здійснювати погашення заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 439 доларів США та нарахованими процентами відповідно до графіку зниження розміру заборгованості.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір застави транспортного засобу, предметом застави за яким є транспортний засіб марки Nissan X-Trail, 2008 року випуску.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони у договорі погодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічні висновки Верховного Суду України містяться в наданих для порівняння постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, 30 червня 2015 року № 6-31цс15 та 14 грудня 2016 року № 6-2462цс16.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з 06 серпня 2012 року по 24 липня 2015 року відповідачем було сплачено у рахунок часткового погашення процентів декілька платежів на загальну суму 2 178 доларів США (а. с. 23−36).

З позовом до суду банк звернувся у серпні 2015 року (а. с. 3), тобто у межах строку позовної давності, про що правильно вказали суди першої й апеляційної інстанцій.

Суди обґрунтовано задовольнили позов частково з урахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, що узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року № 6-100цс14.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г. Маляренко А.В.