Провадження №22-ц/784/1126/17
Провадження № 22-ц/784/1126/17 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Коломієць В.В. та Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі представника стягувача ОСОБА_2, державного виконавця Собчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Інгульського відділу державної виконавчої служби

м. Миколаєва Головного територіального управління

юстиції у Миколаївській області

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 року, постановлену за скаргою ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про закриття виконавчого провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 р. ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС) про закриття виконавчого провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 вказувала, що на підставі виконавчого листа №2-3-5023/2007 від 12 липня 2012 р. про стягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів на утримання сина в розмірі ? частки усіх видів заробітку Інгульським ВДВС відкрито виконавче провадження.

ОСОБА_4 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом про зменшення розміру аліментів, який було задоволено рішенням суду від 19 лютого 2016 р.: розмір аліментів на утримання сина зменшено з ? частини усіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, при цьому в своєму рішенні суд постановив про відкликання виконавчого листа,виданого Центральним районним судом м. Миколаєва на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина в розмірі ? частини усіх видів заробітку.

31 серпня 2016 р. державним виконавцем Інгульського ВДВС на виконання рішення суду від 19 лютого 2016 р. на підставі ст.49 ч.1 п.9, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу №2-3-5023/2007 від 12 липня 2012 р. незважаючи на наявність заборгованості по сплаті аліментів в сумі 33 085 грн. 57 коп. та відкрито нове виконавче провадження про стягнення аліментів з відповідача у розмірі 1/6 з усіх видів заробітку.

Посилаючись на викладене, а також на те, що закінчення виконавчого провадження про стягнення заборгованості по аліментам є незаконним, ОСОБА_3 просила визнати постанову про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу №2-3-5023/2007 від 12 липня 2012 р. неправомірною та скасувати її.

Представник заявника ОСОБА_5 в судовому засіданні просила про задоволення вимог скарги з викладених в ній підстав.

Державний виконавець в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні скарги з викладених в письмових запереченнях підстав.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 р. скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Визнано постанову державного виконавця Інгульського ВДВС Собчук А.В. від 31 серпня 2016 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 50114018 неправомірною.

В апеляційній скарзі державний виконавець Інгульського ВДВС вказує, що при постановленні судом ухвали порушені норми матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення державного виконавця Інгульського ВДВС, представника стягувача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 р. стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 16 липня 2007 р. і до досягнення дитиною повноліття .

12 липня 2012 р. Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-3-5023/2007 на підставі вказаного рішення суду та відкрито виконавче провадження ВП № 50114018.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2016 р. задоволено позов ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів.

Зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 року .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 20 серпня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва на підставі рішення суду від 10 грудня 2007 року про стягнення з ОСОБА_4 аліментів у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

31 серпня 2016 р. постановою державного виконавця Інгульського ВДВС Собчук А.В. виконавче провадження ВП № 50114018 закінчено на підставі п.9 ч. 1 ст. 49, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження». Зазначено про повернення виконавчого документу на вимогу суду.

На день закінчення виконавчого провадження заборгованість платника аліментів ОСОБА_4 по аліментам становила 33 085 грн. 57 коп.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з липня 2009 року по червень 2015 року , які стягувалися на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 р.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2016 р., залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 р., відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за аліментами в сумі 33 085 грн. 57 коп., яка виникла на 31 серпня 2016 р.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Законі України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

В силу ч. 1 ст. 11 Закону (тут і далі закон в редакції, що діяла на час винесення оскарженої ухвали) державний виконавець зобов'язаний вжити передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом.

Ухвалюючи постанову про закінчення виконавчого провадження та повертаючи виконавчий лист до суду, старший державний виконавець виходив з положень п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону.

Так, п. 9 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачений обов'язок державного виконавця закінчити виконавче провадження у разі повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

Проте, зі змісту рішення суду від 19 лютого 2016 р. вбачається, що зобов'язання ОСОБА_4 щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7 цим рішенням не скасовані, але змінено на майбутнє розмір стягнутих аліментів.

Тобто виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відкликано судом у зв'язку зі зміною розміру аліментів, які стягуються з платника аліментів, боржника у виконавчому провадженні, а не в зв'язку з тим, що припинено виконання такого обов'язку боржника і таке не може припинити стягнення існуючої заборгованості по аліментам, що призведе до порушення прав малолітньої дитини на отримання утримання.

Отже, при наявності заборгованості по аліментах в межах даного виконавчого провадження існує невиконане зобов'язання за рішенням суду, на примусове виконання якого відкрито дане виконавче провадження, що виключає правомірність його закінчення.

Державний виконавець, вирішуючи питання про можливість подальших виконавчих дій та закінчуючи виконавче провадження, не звернув уваги на зазначені положення закону та обставини справи, зокрема наявність у платника аліментів непогашеної заборгованості, і безпідставно закінчив виконавче провадження щодо стягнення заборгованості по аліментам.

З урахуванням викладеного постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2016 р. є передчасною, не відповідає вимогам Закону, а тому суд обґрунтовано визнав її неправомірною.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про незаконність оскаржуваної постанови суперечать наведеним положенням закону і ґрунтуються на помилковому розумінні цих положень, їх формальному тлумаченні без врахування дійсних обставин справи та специфіки спірних правовідносин, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_3 дійшов висновку, що є підстави для поновлення пропущеного строку на звернення до суду з цією скаргою, оскільки протягом серпня-листопада 2016 р. ОСОБА_3 неодноразово здійснювалися дії щодо захисту своїх порушених прав на стягнення в примусовому порядку заборгованості по аліментах з боржника.

Доводи щодо неправильності такого висновку суду в апеляційній скарзі відсутні, а тому в силу положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України в цій частині колегія суддів ухвалу суду не переглядала.

В силу ч. 1 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відхилити, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: В.В. Коломієць

Т.Б. Кушнірова