Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради, комісії з реорганізації юридичної особи - комунального підприємства «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради, комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради про визнання дій незаконними, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, за касаційною скаргою комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Новозаводського районного м. Чернігова від 04 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати незаконними дії комунального підприємства «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради (далі - КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради) щодо невиплати їй при звільненні з посади директора КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради у терміни, визначені чинним законодавством України, всіх належних сум, зобов'язати Чернігівську обласну раду провести розрахунок належної їй суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 24 лютого 2016 року до дня фактичного розрахунку (27 травня 2016 року), стягнути з Чернігівської обласної ради належну суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 24 лютого 2016 року до дня фактичного розрахунку - 27 травня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на дату звільнення 23 лютого 2016 року заборгованість з виплати їй заробітної плати складала 12 919 грн 69 коп., але вказана сума була виплачена лише 27 травня 2016 року.

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконними дії КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради щодо невиплати ОСОБА_3 розрахунку при звільненні у терміни, визначені чинним законодавством України.

Стягнуто з КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 10 569 грн 60 коп. (без врахування обов'язкових платежів).

Стягнуто з КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради на користь Державного бюджету судовий збір в розмірі 1 102 грн 40 коп.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, збільшено розмір стягнутого з КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 23 лютого 2016 року до 27 травня 2016 року з 10 569 грн 60 коп. до 34 558 грн 08 коп. (без врахування обов'язкових платежів). В іншій частині судове рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі КП «Діловий центр» Чернігівської обласної ради просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до рішення 19 сесії Чернігівської обласної ради 6 скликання від 28 березня 2014 року ОСОБА_3 була призначена директором КП «Консалтинговий центр «Сіверщина» Чернігівської обласної ради з 07 квітня 2014 року (а. с. 4).

Розпорядженням голови Чернігівської обласної ради від 22 лютого 2016 року № 27 її звільнено з займаної посади з 23 лютого 2016 року за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 6, 11).

Згідно з довідкою КП „Консалтинговий центр «Сіверщина» від 23 лютого 2016 року № 3 заборгованість підприємства перед ОСОБА_3 із заробітної платі на момент звільнення 23 лютого 2016 року становила 12 919 грн 69 коп. (а. с. 5).

Повний розрахунок при звільненні з позивачкою проведено 27 травня 2016 року, що підтверджується відомістю на виплату від 27 травня 2016 року № 8 (а. с. 23).

Період затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 23 лютого 2016 року до дня фактичного розрахунку 27 травня 2016 року складає 64 робочих дні.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому при звільненні, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати. При цьому, суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період із 24 лютого 2016 року до 27 травня 2016 року включно у розмірі 10 569 грн 60 коп. (64 робочих дня х 165 грн 15 коп. середньоденна заробітна плата = 10 569,60 грн (без врахування обов'язкових платежів).

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд врахував вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 цього Кодексу.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, суд правильно врахував вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно із яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Порядку та пункту 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 27.01.2004 року за № 114/8713, індексація заробітної сплати, яка є складовою фонду додаткової заробітної плати, враховується при обчисленні середньої заробітної плати.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що середній заробіток ОСОБА_3 за час затримки розрахунку при її звільненні 23 лютого 2016 pоку повинен обчислюватись за два останні календарні робочі місяці, що передують звільненню, тобто за грудень 2015 року та січень 2016 року.

Встановивши, що у грудні 2015 року та січні 2016 року ОСОБА_3 фактично відпрацювала 15 + 8 = 23 робочі дні, суд правильно навів відповідні розрахунки обчислення середньоденної заробітної плати ( середньоденна заробітна плата складала 12 419 грн 41 коп. : 23 робочі дні = 539 грн 97 коп.) та врахувавши період затримки розрахунку при звільненні, який складає 64 робочі дні, правильно обрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки (539 грн 97 коп. х 64 робочі дні = 34 558 грн 08 коп.).

Доводи скарги висновків суду не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради відхилити.

Рішення Новозаводського районного м. Чернігова від 04 липня 2016 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик