АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Дніпро

18 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2016 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 19.01.2016 року о 09-10 г. на вул. Воронцова в м. Дніпропетровську водій тролейбусу, працівник тролейбусного депо №2 ОСОБА_3, керуючи тролейбусом 314-9, н/з НОМЕР_3, не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, яким вона (позивач) керувала та який належить на праві власності її батьку ОСОБА_4 Згідно висновку №3577 від 04.02.2016 року експерта - автотоварознавця ОСОБА_5 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_1, визначена в сумі 19339 грн. 71 коп. 03.03.2016 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 було виконано роботи з відновлення пошкодженого транспортного засобу, вартість яких склала 27846 грн. та які було проведено за її рахунок. За вказаних обставин, посилаючись на те, що тролейбусне депо №2 не є юридичною особу та існує як відокремлений структурний підрозділ юридичної особи - Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» претензія до якого щодо відшкодування заподіяної шкоди була залишена без розгляду, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 27846 грн. та понесені судові витрати по справі ( а.с.2-6).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволені.

Стягнуто з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріально шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 27846 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.68-70).

Не погодившись із рішенням суду МКП «Дніпропетровський електротранспорт» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.73-74).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.01.2016 року о 09-10 г. на вул. Воронцова в м. Дніпропетровську водій тролейбусу, працівник тролейбусного депо №2 ОСОБА_3, керуючи тролейбусом 314-9, н/з НОМЕР_3, не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, під керування позивачки та який належить на праві власності ОСОБА_4

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2016 року водія ОСОБА_3 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 19.01.2016 року, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Згідно висновку № 3577 від 04.02.2016 року експерта - автотоварознавця ОСОБА_5 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_1, визначена в сумі 19339 грн. 71 коп.

Згідно наряду-заказу № 03, акту виконаних робіт та чеку від 03.03.2016 року вбачається, що фактична вартість виконаних фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 робіт з відновлення пошкодженого транспортного засобу NISSAN ALMERA н/з НОМЕР_2 склала 27846 грн. та останні були проведено та оплачені за замовленням і за рахунок позивача.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи матеріальну шкоду у сумі 27846 гр., суд 1 інстанції, керуючись ст..ст. 1166, 1172, 1187, 1188, 1192 ЦК України, виходив із того, що позивачу спричинена матеріальна шкода з вини водія ОСОБА_3, який працював у відповідача й під час виконання своїх трудових обов'язків скоїв дорожньо-транспортну пригоду.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що власником пошкодженого автомобілю є ОСОБА_4, який до участі у справі не притягнуто.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК України, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

Крім того, у п. 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Враховуючи зазначене, позивач, хоча й не є власником автомобіля, дійсно має право звернення з даним позовом до особи, яка безпосередньо здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, однак, задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції не звернув уваги на вищевикладені положення Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», та не вирішив питання щодо залучення до участі у справі власника автомобіля та страхової компанії, у разі страхування цивільно-правової відповідальності відповідача, оскільки рішення у справі може вплинути на їх права та обов'язки, дійшовши передчасного висновку щодо задоволення позову.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову, з вищезазначених підстав, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з відповідним позовом.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: