Номер провадження: 22-ц/785/2525/17
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Транслайн-вв», треті особи - ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю «Газторг» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 21.11.2016 року,

встановила :

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.03.2016 року, яке набрало законної сили, рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04.11.2015 року, яким було стягнуто з ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 36730 грн. та судовий збір в сумі 367,30 грн. змінено та зменшено розмір матеріальної шкоди до 35730 грн. та розмір судового збору до 357,30 грн. В решті рішення залишено без змін.

31.03.2016 року до суду звернувся ОСОБА_4 з заявою про постановлення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. та витрат на представництво в суді та інших органах у розмірі 4000 грн., які ним були сплачені за додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги від 14.02.2014 року та двома квитанціями від 12.03.2016 року та від 12.10.2016 року, оскільки суд не вирішив це питання при розгляді справи по суті, мотивуючи це тим, що за умовами договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до цього договору, гонорар адвокату він зобов'язаний сплатити протягом 3-х днів з дня набрання чинності рішення суду на його користь, що на його думку у відповідності з п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 21.11.2016 року заяву ОСОБА_4 про стягнення правової допомоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви та стягнення понесених судових витрат.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 мотивує тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення помилково послався на те, що в матеріалах справи до ухвалення рішень першої та апеляційної інстанції відсутні будь-які квитанції про сплату заявником витрат на правову допомогу в зазначеній сумі, оскільки умовами договору про надання правової допомоги від 12.03.14 року та додаткової угоди № 1 до цього договору, гонорар за надання правової допомоги сплачується адвокату протягом трьох днів з моменту набрання чинності рішення суду на користь Клієнта та оплата участі адвоката в судових засіданнях, а також в інших органах, підприємствах, установах оплачуються окремо від гонорару. Також ОСОБА_4 вважав безпідставним висновок суду щодо необхідності надання розрахунку нормо часу правової допомоги для набуття заявником права на відшкодування судових витрат на правову допомогу, оскільки діючим законодавством, в тому числі Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», цього не передбачено.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином, що підтверджується відповідними розписками.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_4 про стягнення правової допомоги, районний суд виходив з наступного.

У відповідності до ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно зі ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу;

4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд зазначив, що в матеріалах справи до постановлення рішень першої та апеляційної інстанції відсутні будь-які квитанції про сплату позивачем витрат на правову допомогу в зазначених сумах. Крім того, надані позивачем копії квитанцій від 12.03.2016 року та від 12.10.2016 року свідчать про те, що правова допомога була оплачена вже після того, як відбувся розгляд справи по суті як в суді першої так і апеляційної інстанції. Також до своєї заяви про постановлення додаткового рішення позивач додав копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 14.02.2014 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_2, однак копія цієї угоди не була додана до матеріалів справи до постановлення судових рішень, як і не було додано договору про надання правової допомоги від 14.02.2014 року. Зазначені документи не були предметом розгляду, судом не оглядалися та рішення за ними не приймалося.

Крім того, районним судом зазначено, що позивачем не додано розрахунку нормочасу правової допомоги, яка йому надавалася адвокатом ОСОБА_5

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду.

Зазначені висновки кореспондуються з п.47 та п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», яким роз'яснено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Стосовно посилань апелянта на безпідставність висновку суду щодо необхідності надання розрахунку нормо часу правової допомоги для набуття заявником права на відшкодування судових витрат на правову допомогу, оскільки діючим законодавством, в тому числі Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», цього не передбачено, колегія суддів зауважує, що ч. 2 ст. 84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Спеціальним законом, який регулює зазначене питання, є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Додаткове рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 21.11.2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева