У Х В А Л А

3 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір"ю ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1, в решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та здійснено її поділ в рівних частках; визнано право приватної особистої власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по Ѕ частині спірної квартири кожному.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року в цій частині залишено в силі.

У лютому 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 57, 62 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, від 11 травня 2016 року, від 7 вересня 2016 року, від 14 грудня 2016 року, від 20 листопада 2013 року, від 17 жовтня 2012 року, від 23 листопада 2011 року, від 29 квітня 2015 року від 18 вересня 2013 року, від 29 січня 2014 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року, ухвалу Верховного Суду України від 30 вересня 2009 року й постанову Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-606 цс 15), в яких, на її думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, погодившись з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира належить відповідачу на підставі договору дарування, який не оспорювався та враховуючи, що позивачкою не надано доказів, що за рахунок її грошових та трудових затрат вартість спірної квартири істотно збільшилась, то відсутні правові підстави для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у розумінні статей 60, 61 СК України та його поділу.

Такого самого висновку, дійшов суд касаційної інстанції у наданих для порівняння судових рішеннях від 3 липня 2013 року та від 23 листопада 2011 року, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя з огляду на те, що позивачами не надано доказів, що за рахунок їх грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного майна.

У наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 14 грудня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділу спільного сумісного майна виходячи з доведеності позивачем факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем та набуття ними у спільну сумісну власність майна;

- від 7 вересня 2016 року суд касаційної інстанції погодившись з висновком апеляційного суду про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділу спільного сумісного майна, виходив з доведеності того, що спірне майно було реконструйоване під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільно набутим майном подружжя;

- від 11 травня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу виходячи з доведеності значного збільшення вартості спірного майна за рахунок понесених позивачем і відповідачем трудових та грошових затрат, а тому спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу з урахуванням рівності часток подружжя у спільному майні;

- від 24 грудня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на його частину з огляду на те, що хоча спірний будинок і був набутий відповідачем до реєстрації шлюбу, однак за час перебування сторін у шлюбі вартість спірного будинку значно збільшилася спільними зусиллями подружжя.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвала Верховного Суду України від 30 вересня 2009 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2012 року, від 29 січня 2014 року, від 18 вересня 2013 року, від 29 квітня 2015 року та від 20 листопада 2013 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України, оскільки судами не встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-606 цс 15), Верховний суд України дійшов правового висновку, що визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, необхідно враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в судовому рішенні, про перегляд яких подано заяву, суперечить висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук