У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Собослоя Г.Г.,

суддів Готри Т.Ю., Бисаги Т.Ю.,

секретарі: Шукаль О.Я.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом. Разом з позовною заявою представник позивача подав заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якому просить накласти арешт на все майно належне ОСОБА_3 в межах суми стягнення 341 718 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 24.01.2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та накласти арешт на належне відповідачу майно в межах суми боргу.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав подану його довірителькою апеляційну скаргу та просив задовольнити таку з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, однак, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка належно повідомлених сторін не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та відмовляючи у такому, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що представником позивача не доведено реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, вказаний вид забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами та можуть бути порушені права інших осіб, зокрема співвласників квартири на яку заявник просить накласти арешт.

З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступник підстав.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу описаного майна, якщо подано позов про право власності на це майно або про виключення його з опису; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову.

Виходячи зі змісту ст.ст. 151-154 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Так, співмірність, зокрема, полягає у тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №61480762 від 15.06.2016 року слідує, що у ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира за адресою: м. Ужгород, вул. ген. Свободи,5/58.

З наведеного слідує, що судом першої інстанції правильно встановлено, що застосування заходів забезпечення позову, може порушити права інших осіб, зокрема співвласника квартири, частка якої належить відповідачу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не має, доводи апеляційної скарги вказане не спростовують.

Керуючись ст. 307,312 п.1, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 24 січня 2017 року залишити без задоволення.

Ухвала не підлягає окремому оскарженню.

Головуючий:

Судді: