Справа № 1527/3743/12
Провадження №2/523/881/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Суворовський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Сувертак І.В.

при секретарі Стецюра О.Г., Мамренко Г.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті ОСОБА_1 цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя,

за обєднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності,

за обєднаним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

ОСОБА_2 у своєму уточненому та зменшеному позові про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя посилається на те, що 26.02.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2009 року шлюб розірвано. У період шлюбу подружжям придбане майно, яке згідно зі ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя. Приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. придбано подружжям ОСОБА_3 за сумісні грошові кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, реєстровий №5748. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість павільйону-бару на час придбання складає 48 774 доларів США. За час знаходження у шлюбі подружжям ОСОБА_3 проведено реконструкцію павільйону-бару. Після перебудови площа та вартість спірного майна суттєво збільшені. Спірний обєкт на теперішній час має назву кафе-бар «Монте Крісто» та загальну площу 768,5 кв.м. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість кафе-бару «Монте Крісто» складає 1 783 689 доларів США. Кафе-бар «Монте Крісто» придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за сумісні грошові кошти, сумісними зусиллями, збільшено площу та вартість за час шлюбу, у звязку із чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. В процесі реконструкції ОСОБА_3 павільйону-бару, розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дор., 90, загальною площею 66,0 кв.м., у кафе-бар «Монте Крісто», загальною площею 768,5 кв.м., ніяких договорів про дольову участь між подружжям укладено не було. Частини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному майні є рівними. Відповідачка ОСОБА_3 не визнає право власності ОСОБА_2 на спірне майно, яке оформлено на її ім'я, але є їх спільною сумісною власністю, тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала позов у повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила суд: виділити ОСОБА_2 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», визнавши за ним право власності на: ? частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», що розташована за адресою м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 та в цілому складається з будівлі літ. «А», загальною площею 768,5 кв.м.; виділити ОСОБА_3 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», визнавши за нею право власності на ? частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», що розташована за адресою м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 та в цілому складається з будівлі літ. «А», загальною площею 768,5 кв.м., стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати, повязані із сплатою судових зборів та проведення експертизи відповідно до квитанцій.

У своєму позові про визнання свідоцтва про право власності недійсним ОСОБА_2 посилається на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу №5748 від 04.12.03 придбала будівлю павільйону-бару площею 66 м? по вул. Дніпропетровська дорога, 90 у м. Одеса, отримала згоду відповідних дозвільних органів щодо робочого проекту реконструкції кафе-бару зі зносом існуючого павільйону, отримала дозвіл на будівництво на підставі рішення №136 від 22.02.06 Виконавчого комітету Одеської міської ради, уклавши з ним договір на право забудови земельної ділянки та з Одеською міською радою договір оренди земельної ділянки площею 692 м? для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-бару строком на 25 років. За наслідками здійсненої реконструкції КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" виготовило технічний паспорт на кафе-бар, згідно з яким станом на 25.08.08 до складу приміщень (літ. А) входять: на першому поверсі: тамбур 40 м?, зал 240 м?, коридор 23,3 м?, миєчна 10,6 м?, підсобне 34,8 м?, підсобне 4,6 м?, підсобне 10,1 м?, підсобне 5,2 м?, коридор 3,1 м?, підсобне 4,4 м?, коридор 2,6 м?, підсобне 4,8 м?, туалет 14,4 м?, туалет 11,4 м?, зал 29,7 м?; на другому поверсі: зал 292 м?; а також №1-3 огорожа; І замощення. Площа кафе-бару (літ. А) складає 731 м?. В результаті неможливості ввести об'єкт нерухомості до експлуатації через наявність розбіжностей у технічній документації, оскільки відповідно до пояснювальної записки проекту реконструкції кафе-бару площею приміщень становить 870 м?, згідно з експлікацією 673 м?, а відповідно до даних технічного паспорту 731 м?, ОСОБА_3 як ФОП звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731,0 м?, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул Дніпропетровська дорога №90. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено, визнано право власності Фізичної особи підприємства ОСОБА_3 (65069, АДРЕСА_1) на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731,0 м?, що знаходиться за адресою : м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога 90 та позначений на плані Технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» станом на 25 серпня 2008 року: (літ. А) перший поверх: 1. тамбур 40,0 м?, 2. Зал 240,0 м?, 3. коридор 23,3 м?, 4. миєчна 10,6 м?, 5. підсобне 34,8 м?, 6. підсобне 4,6 м?, 7. підсобне 10,1 м?, 8. підсобне 5.2 м?, 9. коридор 3,1 м?, 10. підсобне 4.4 м?, 11. коридор - 2,6 м?, 12. підсобне 4,8 м?, 13. туалет 14,4 м?, 14. туалет 11,4 м?, 15. зал 29,7 м?. Другий поверх : 16. Зал 292,0 м?. №1 3 огорожа. 1 замощення. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Приватний підприємець ОСОБА_2 подав касаційну скаргу до Вищого господарського суду України в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що вказане рішення стоється його прав та обовязків як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного ОСОБА_3 за договором від 04.12.2003 року під час перебування в ним шлюбі та реконструкція спірного майна здійснена за рахунок сімейного бюджету. Постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року касаційну скаргу Приватного підприємеця ОСОБА_2 задоволено. Рішення господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року у справі №4/120-08-3021 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Вищого господарського суду України встановлено, що ОСОБА_3 не доведено обставини будівництва вказаного обєкту нерухомого майна саме нею. 19 травня 2010 року ухвалою господарського суду Одеської області позовну заяву ФОП ОСОБА_3 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без розгляду. 15 вересня 2011 року ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 08 вересня 2011 року №ОД 8; замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн..:81 неж 95. Вказане свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару видане ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради порушує права ОСОБА_2 як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного ОСОБА_3 за договором від 04.12.2003 року під час перебування в шлюбі ОСОБА_2. Враховуючи те, що будівля кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, придбано та реконструйовано за спільні кошти подружжя ОСОБА_2, та у звязку із тим, що рішення, яке стало підставою для реєстрації права власності на вказаний обєкт нерухомого майна скасовано, ОСОБА_2 звернувся до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала позов у повному обсязі і просила: визнати недійсним Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, видане 15 вересня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_3, скасувати державну реєстрацію права власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» від 25.09.2008 року, номер запису: 403 в кн. : 81 неж 95 за ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, не визнала, пояснивши, що будівля павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 належить їй як фізичній особі-підприємцю на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021 та відповідно до ст.ст.57, 61, 74 СК України, ст.52 ЦК України не може бути обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка. Відповідач ОСОБА_3 просила суд відмовити у задоволенні позовів ОСОБА_2.

ОСОБА_3 у своєму позові до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном посилається на те, що павільйон-бар «ДЕШ» з літнім майданчиком, за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б згідно Свідоцтва про право власності від 15.10.2002 року за №022308 належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3, яке було видано на підставі Розпорядження Суворовської районної адміністрації м. Одеси №1022 від 27.09.2002 року і яким прийнято до експлуатації закінчений будівництвом обєкт за Актом від 13.01.1997 року за заявою приватного підприємця ОСОБА_3. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2010 року, по справі №2-836/10, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна визнана мирова угода, за якою за ОСОБА_2 було визнано право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю павільйону-бару «ДЕШ», з літнім майданчиком, який розташований в місті Одеса, по вул. Кримська, 72-Б, якій в цілому складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А» загальною площею 98,8 кв.м., літнього майданчика літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.02.2014 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 28.04.2012 року про затвердження мирової угоди. ОСОБА_2 20.08.2010 року укладено два договору дарування, які зареєстровані в реєстрі за №8855 та №8856, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, відповідно до яких ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар по ? частині нежитлової будівлі павільйону-бару «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А» загальною площею 98,8 кв.м., літнього майданчика літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.. 27.12.2011 року ОСОБА_6, який діяв від ОСОБА_5 уклав два договори купівлі-продажу, які зареєстровані в реєстрі за №1628 і №1633, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, з ОСОБА_4, відповідно до яких ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 прийняла у власність по ? частині нежитлової будівлі павільйону-бару «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б. Позивач ОСОБА_3 посилається на те, що на момент підготовки та підписання мирової угоди в її сімї відбулося декілька трагедій (які вона зазначає у позові), внаслідок чого вона була стомлена, хворіла, не розуміла що відбувається, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, при підписанні мирової угоди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України. Також позивачка посилається на те, що ОСОБА_2, скориставшись її станом, змусивши її підписати заяву про розгляд справи у відсутності ОСОБА_3, уклав мирову угоду. Вважаючи, що спірне майно вибуло з володіння не з її волі та посилаючись на ч.3 ст.203 та п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, звернулася до суду із вказаним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник підтримали позов та просили витребувати у ОСОБА_4 нежитлову будівлю павільйону-бару «ДЕШ з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м., та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 98,8 кв.м., усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні павільйоном-баром «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м., та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 98,8 кв.м., шляхом звільнення нерухомого майна.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном не визнала з підстав, викладених у письмових поясненнях, які підтримала у судовому засіданні, посилаючись на те, що власник може вимагати повернення свого майна за віндикаційним позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом предявлення віндикаційного позову. Також представник відповідача ОСОБА_4 зазначає, що для предявлення позову необхідно, щоб майно, якого позбавився власник, зберіглося в натурі і знаходилося у фактичному володіння іншої особи. Якщо майно вже знищене, перероблене чи спожите, право власності на нього, як таке, припиняється. Віндикувати можна лише індивідуально-визначене майно, що випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику саме того майна, що вибуло з його володіння. 27.12.2011 року ОСОБА_4, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_5, набула право власності на нежитлову будівлю павільйону бару «ДЕШ» з літнім майданчиком, за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72б. Згодом, ОСОБА_4 здійснила реконструкцію (переробила) вказаного майна та отримала свідоцтво про право власності від 20.04.2013 року. На теперішній час не існує майна, яке намагається витребувати у ОСОБА_4 позивач. Спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_3 не у результаті пожежі, повня, або іншого стихійного лиха. При укладанні мирової угоди, усіх підготовчих діях до її укладання, усіх послідуючих діях по її виконанню, наявна воля ОСОБА_3 на передачу павільйону-бару «ДЕШ» у власність ОСОБА_2 Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Наявність волі ОСОБА_3 підтверджується також заявами, які знаходяться у матеріалах справи, а саме: заява ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову у звязку із мировою угодою; заява ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди; мирова угода від 20.04.2010 року; заява, з якої вбачається, що ОСОБА_3 з мировою угодою згодна та просить розглядати її у її відсутності від 28.04.2010 року; всі ці заяви підписані особисто ОСОБА_3 ОСОБА_3 посилається на те, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких, відповідно із ст..215 ЦК України, є підставою для недійсності правочину. Відповідно до п.3 Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 року від 01.03.2013 року, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. (постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-53цс12). Відповідно до п.2 Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 року від 01.03.2013 року, добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано небезпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. ОСОБА_4 придбала спірне майно у ОСОБА_5, яка була законним власником павільйону-бару «ДЕШ» на підставі договорів дарування та мала право на розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3, її адвоката, представників сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності підлягає частковому задоволенню, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

26.02.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2009 року шлюб розірвано.

За час знаходження у шлюбі подружжям ОСОБА_3 придбане майно, зокрема приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, реєстровий №5748.

Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість павільйону-бару на час придбання складає 48 774 доларів США.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проведено реконструкцію павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90. Спірний обєкт на теперішній час має загальну площу 768,5 кв.м., що підтверджується доказами, наданими сторонами у справі.

Участь ОСОБА_3 у реконструкції та перебудові спірного майна визнається ОСОБА_2, тому не потребує доказування.

Участь ОСОБА_2 у реконструкції та перебудові спірного обєкту за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 підтверджується матеріалами справи, а саме: накладною №23/08-1 та товарний чек від 23.08.2007 року; накладною №5/06-5 та товарний чек від 05.06.2008 року; накладною №15/08-1 та товарним чеком від 15.08.2007 року; накладною б/н від 08.06.2007 року; накладною №1330 від 13.06.2007 року; накладною №1327 від 13.06.2007 року; накладною №1328 від 13.06.2007 року; накладною №1326 від 13.06.2007 року; накладною №1329 від 13.06.2007 року; накладною б/н; накладною б/н від 26.07.2007 року; накладною б/н від 04.09.2007 року; накладною б/н від 31.08.2007 року; ліцензійним договором від 24.10.2008 року; договором підряду від 12.08.2008 року; квитанцією від 28.08.2008 року; договором від 13.10.2008 року; актом приймання-передачі від 20.092008 року; договором №01-2003 від 10.02.2003 року; актом приймання-передачі від 10.10.2008 року.

Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість кафе-бару «Монте Крісто» складає 1 783 689 доларів США.

ОСОБА_3 не доведено обставин здійснення реконструкції та перебудови за особисті грошові кошти.

Кафе-бар «Монте Крісто» придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, у звязку із чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

В процесі реконструкції павільйону-бару, розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дор., 90, загальною площею 66,0 кв.м., у кафе-бар «Монте Крісто», загальною площею 768,5 кв.м., договорів про дольову участь між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено не було, у звязку із чим частини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному майні є рівними.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що будівля павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 належить їй як фізичній особі-підприємцю на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021 та відповідно до ст.ст.57, 61, 74 СК України, ст.52 ЦК України не може бути обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, не відповідає дійсним обставинам та спростовується матеріалами справи.

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, реєстровий №5748, приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. придбано фізичною особою.

Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафебару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, від 15 вересня 2011 року видано виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_3.

Свідоцтво видане замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн..:81 неж 95.

Рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021, яким за ФОП ОСОБА_3 визнано право власності на спірний обєкт, скасовано Постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року.

19 травня 2010 року ухвалою господарського суду Одеської області позовну заяву ФОП ОСОБА_3 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без розгляду.

Згідно із статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару видане 15 вересня 2011 року ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради є недійсним, оскільки порушує права ОСОБА_2 як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного подружжям за договором від 04.12.2003 року та оформленого на імя ОСОБА_3.

Позов ОСОБА_2 в частині скасування державної реєстрації права власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90 за ОСОБА_3, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Визнання правовстановлюючого документу недійсним є підставою для скасування державної реєстрації речових прав на обєкт - будівлю кафебару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90 за ОСОБА_3.

Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном з наступних підстав.

ОСОБА_3 зазначає у позові про те, що спірне майно, а саме: нежитлова будівля павільйону-бару «ДЕШ» з літним майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м. та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 97,8 кв.м., вибуло з її володіння поза її волею у звязку із тим, що при підписанні мирової угоди між нею та ОСОБА_2 її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких, відповідно із ст..215 ЦК України, є підставою для недійсності правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Для захисту свого права ОСОБА_3 звернулася з позовом про витребування у добросовісного набувача майна, яке вона вважає своїм, посилаючись на п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пп.13 зазначеної норми).

Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

В діях ОСОБА_3 наявна воля на передачу спірного майна, що підтверджується заявами, які знаходяться у матеріалах справи, а саме: заявою ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову у зв,язку із мировою угодою; заявою ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди; мировою угодою від 20.04.2010 року; заявою, з якої вбачається, що ОСОБА_3 з мировою угодою згодна та просить розглядати її у її відсутності від 28.04.2010 року; які підписані особисто ОСОБА_3.

Обєктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

27.12.2011 року ОСОБА_4, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_5, набула право власності на нежитлову будівлю павільйону бару «ДЕШ» з літним майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м. та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 97,8 кв.м.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобовязально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл.83 ЦК. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

ОСОБА_3 була власником нежитлової будівлю павільйону бару «ДЕШ» з літним майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ. «А»: 1-1 коридор площею 1,3 кв.м., 1-2 зал площею 57,3 кв.м., 1-3 коридор площею 2,5 кв.м., 1-4 підсобне площею 1,7 кв.м., 1-5 туалет площею 1,8 кв.м., 1-6 кладова площею 3,9 кв.м., 1-7 кладова площею 4,1 кв.м., 1-8 мийка площею 2,5 кв.м., 1-9 кухня площею 19,0 кв.м., 1-10 обліковий пункт площею 1,5 кв.м., 1-11 коридор площею 3,2 кв.м., загальною площею 98,8 кв.м. та літнього майданчика під літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.

ОСОБА_4 здійснила реконструкцію вказаного майна, отримала свідоцтво про право власності від 20.04.2013 року та на теперішній час є власником нежитлової будівлі павільйону бару «ДЕШ» за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, загальною площею 275,9 кв.м., що складається з: 1-1 зал площею 50,2 кв.м., 1-2 зал площею 75,1 кв.м., 1-3 коридор площею 4,0 кв.м., 1-4 мангальна площею 11,3 кв.м., 1-5 туалет площею 4,6 кв.м., 1-6 мийка площею 4,8 кв.м., 1-7 коридор площею 3,6 кв.м., 1-8 коридор площею 1,8 кв.м., 1-9 кухня 21,1 кв.м., 1-10 кладова площею 3,8 кв.м., 1-11 коридор площею 5,5 кв.м., 1-12 кабінет площею 4,3 кв.м., 1-13 туалет площею 2,4 кв.м., 1-14 зал площею 57,7 кв.м., 1-15 кладова площею 9,9 кв.м., 1-16 кладова площею 9,2 кв.м..

Спірне майно реконструйовано відповідачкою ОСОБА_4, змінено його складові, конструктивні елементи, істотно збільшено його вартість та площу. На теперішній час не існує майна, яке намагається витребувати у ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3.

Слід звернути увагу на неможливість одночасного предявлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння).

Звернення позивачки ОСОБА_3 з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном не є належним способом захисту права.

Відповідно до норм ст.12 ЦК України , особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, з додержанням вимог , визначених в статті 13 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 3,4,6,10, 11, 14, 57-64, 77,169, 158, 209, 212- 215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст.11-16 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності задовольнити частково.

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, серія САЕ номер 537705, видане 15 вересня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_3.

В інший частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Поділити будівлю кафе-бару «Монте Крісто», розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літера «А» загальною площею 768, 5 кв.м., між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 (код ІПН № НОМЕР_1, 3150, ОСОБА_10, Дубюк, Айова 52001, США) право власності на ? частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літ. «А» загальною площею 768, 5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 (код НОМЕР_2, АДРЕСА_2) право власності на ? частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літ.«А» загальною площею 768, 5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 (код НОМЕР_2, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (код ІПН №, 3150, ОСОБА_10, Дубюк, Айова 52001, США) 10 000 грн. витрат по оплаті експертизи.

Стягнути з ОСОБА_3 (код ІПН № НОМЕР_2, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (код НОМЕР_1, 3150, ОСОБА_10, Дубюк, Айова 52001, США) витрати по оплаті судового збору в сумі 1973,60 грн.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд Суворовського району міста Одеси шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя -