У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - відділ реєстрації місця проживання у Червонозаводському районі м. Харкова управління ведення реєстру територіальної громади департаменту реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Желєзняк Л.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ЖелєзнякЛ.В., вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. Оскільки у спірній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_7, позивач не може у повному обсязі користуватися своїм житлом. Зазначила, що відповідач проживала у спірному житловому приміщенні як член сім'ї свого колишнього чоловіка ОСОБА_8, шлюб між якими розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2008 року. Самостійно права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, тощо), не набула, тому вважала, що з припиненням права власності колишнього чоловіка відповідач як колишній член сім'ї власника втратила право користування цим приміщенням і підлягає виселенню з подальшим зняттям з реєстрації.

Просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1шляхом виселення ОСОБА_7 з зазначеної квартири та зняття її з реєстрації.

У квітні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому зазначала, що у квартирі АДРЕСА_1 вона проживає з 1995 року, зареєстрована у квартирі у 1998 році разом з сином ОСОБА_10, донькою ОСОБА_11 як дружина ОСОБА_8 Договір купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12, вважала недійсним, з тих підстав, що при оформленні спірного правочину вона повинна була бути присутньою, оскільки постійно проживає у квартирі та згідно з довідкою філії № 59 КП «Жилкомсервіс» зареєстрована у зазначеній квартирі, тому має право на висловлювання своєї думки щодо продажу квартири.

Крім того, нотаріус при посвідченні спірного договору не з'ясувала психічний стан ОСОБА_8, який страждає важкою формою шизофренії з 1956 року, підтвердження чого міститься в медичних документах.

Просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2014 року недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, оскільки вважала, що зазначена частка квартири є об'єктом спільної сумісної власності, набутою під час шлюбу з ОСОБА_8

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року у частині відмови у позові ОСОБА_6 залишено без змін. У частині відмови у позові ОСОБА_7 справа в апеляційному порядку не переглядалася.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні її позову скасувати та справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 05 травня 1989 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду 06 червня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2009 року (а. с. 11, 42).

До реєстрації шлюбу ОСОБА_8 проживав у кооперативній трикімнатній квартирі АДРЕСА_6, яку пізніше обміняв на квартиру державного житлового фонду АДРЕСА_5, площею 29,4 кв. м, яку у 1993 році приватизував, отримавши свідоцтво про право власності на житло від 10 грудня 1993 року.

ОСОБА_7 за адресою: квартира АДРЕСА_2 зареєстрована не була, разом з дітьми: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 та матір'ю ОСОБА_15 були зареєстровані у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3, у 1995 році реалізували своє право на приватизацію державного житлового фонду.

28 серпня 1995 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 укладено договір міни, згідно з яким ОСОБА_8 поміняв належну йому на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 29,4 кв. м, на належну на праві приватної власності ОСОБА_16 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 56,2 кв. м. Згідно з п. 5 договору міна проведена без доплати (а. с. 39, 40).

На підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2014 року ОСОБА_8 продав квартиру АДРЕСА_4 своїй сестрі ОСОБА_6 (а. с. 7).

При укладенні договору купівлі-продажу квартири від 12 серпня 2014 року ОСОБА_8 надавав нотаріусу довідку від 04 серпня 2014 року № 1346, видану КП «Жилкомсервіс» дільниця № 59 м. Харкова, якою підтверджувалося, що у вказаній квартирі на момент посвідчення договору купівлі-продажу були зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а. с. 101).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї № 578 дільниці № 59 КП «Жилкомсервіс» від 17 березня 2015 року за адресою: квартира АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 24).

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_4, вселення, визнання договору міни договором міни з доплатою - відмовлено.

У ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від у 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

На вказані вимоги закону суди уваги не звернули, не врахували, що власником спірної квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_6, ОСОБА_7 членом сім'ї ОСОБА_6 не є, та не була, доказів про те, що позивач надавала згоду на проживання ОСОБА_7 у належній їй на праві власності квартирі, матеріали справи не містять.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року у частині вирішення позову ОСОБА_6 та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак