Справа № 372/4446/15-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/855/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 47 22.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 20 листопада 2014 року по травень 2015 року та визнання за нею права власності на житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1, а також на автомобіль Vollkswagen CC державний номерний знак НОМЕР_1. В обґрунтування позову зазначила, що починаючи з 20 листопада 2014 року вони з відповідачем ОСОБА_3 проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Позовні вимоги мотивує наступними фактами: веденням спільного господарства, поїздками на відпочинок, придбанням рухомого та нерухомого майна, показами свідків, фотокартками, аудіозаписами. Окрім того, позивач зазначає, що за час спільного проживання з відповідачем ними спільно за її власні кошти було придбано житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1, а також на автомобіль Vollkswagen CC державний номерний знак НОМЕР_1 2009 року випуску. Кошти на придбання спірного майна були отримані від продажу належної їй квартири 23.10.2013 року, а також від доходу, який отримано нею від підприємницької діяльності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апелянт подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що однією з позовних вимог є встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю з 20 листопада 2014 року по травень 2015 року.

У відповідності до вимог ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1, а також на автомобіль Vollkswagen CC державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі коли є спір про право він розглядається в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови від 21.12.2007 р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Так на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також того, що спірне майно є спільним майном сторін, що проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, яке підлягає поділу між сторонами, позивач просила взяти до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків, фотокартки та аудіозаписи.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на покази свідків, однак колегія суддів не бере до уваги такі свідчення, так як жодним свідком не наведено належних та допустимих доказів та як такі, що вказують на ту обставину, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Надаючи показання про знайомство із позивачем та відповідачем, свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили про те, що вони бачили їх разом, вони спілкувались, автомобіль відповідача бачили поряд з будинком відповідачки, але вказані показання не вказують на перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах та не вказують на те, що між ними продовжились усталені відносини, що були притаманні їм як подружжю.

Також, колегія суддів критично ставиться до наявних в матеріалах справи Договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2013 року, укладеного між продавцями ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 з покупцем ОСОБА_9, відповідно до якого продавці продали, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 за ціною 633 000,00 гривень, які покупець зобов'язується сплатити на рахунок в АТ «Артем-Банк» (а.с. 8-9), Договору банківського рахунку № ПР/ФО/125/13 від 03.10.2013 року, Договору банківського рахунку № ПР/ФО/207/13 на користь отримувача від 23.10.2013 року, Договору банківського рахунку № ПР/ФО/205/13 від 23.10.2013 року, оскільки вказані докази не підтверджують спільного проживання однією сім'єю позивача.

Також колегія суддів критично ставиться до наявних в матеріалах справи фотокарток, (а.с. 212-222), на яких зображені позивач та відповідач, на деяких в одній обстановці, а також одне спільне фото, на дані в підтвердження про спільне проживання і ведення особистого господарства сторін з 20 листопада 2014 року по травень 2015 року так, як вказані фотокартки, зроблені в один період часу, в одній обстановці та вони не є доказом проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини за зазначений у позові період.

Також, колегія суддів не бере до уваги аудіо запис розмов осіб чоловічої та жіночої статі щодо вимог особою жіночої статі коштів наданих у борг особі чоловічої статі так, як вказані аудіозаписи не є доказом проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини за зазначений у позові період.

Так, колегією суддів достовірно встановлено, що належних і достовірних доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї апелянтом не надано, а колегією їх не встановлено.

Крім того, щодо вимог визнання за позивачем права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя в порядку поділу майна, колегію суддів не приймається до уваги з огляду на наступне.

Правова позиція позивача та його представника ґрунтується на положеннях ст. 74 СК України (якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними), відповідних положеннях ст. ст. 60 - 61, 65 СК України.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм закону, дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до договору дарування грошових коштів від 23.05.2014 року батько відповідача ОСОБА_10 подарував своєму синові ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 400 000,00 гривень.

Також встановлено, що 07 травня 2015 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,07 га, які розташовані за адресою:АДРЕСА_1.

Відповідно до інформації наданої Територіальним сервісним центром 3244 № 29 від 15.01.2016 року, автомобіль Vollkswagen CC державний номерний знак НОМЕР_1 2009 року випуску зареєстрований за ОСОБА_10 знятий з обліку для реалізації 18.07.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, виходячи з вище викладеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суд першої інстанції, що обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, належними і допустимими доказами не доведені, а відтак, вимоги про визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1, також на автомобіль Vollkswagen CC державний номерний знак НОМЕР_1 також задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: