Справа № 464/5389/16 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1607/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника

ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.1-2), уточненим під час розгляду справи (а.с.117, 141), остаточно зменшивши розмір позовних вимог (а.с.141), в якому просив стягнути з Львівського міського комунального підприємства (далі-ЛМКП) «Львівтеплоенерго» невиплачену заробітну плату за період з травня 2012 року по липень 2015 року в розмірі 60297 грн. 50 коп., з тих підстав, що протягом спірного періоду роботи на підприємстві йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством про оплату праці, умовами колективних договорів, галузевої та територіальної угод.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.12.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при вирішенні даного спору суд безпідставно послався на «Методичні рекомендації з розробки внутрішньовиробничих тарифних умов організації оплати праці працівників госпрозрахункових підприємств та організацій виробничої сфери», схвалені наказом Міністерства праці та соціальної політики №348 від 25.12.2003 року, та на постанову Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» №1298 від 30.08.2002 року, оскільки за умовами діючих на підприємстві колективних договорів, до правовідносин по оплаті праці повинні були застосовуватись положення територіальної та галузевої угод, які містять кращі умови оплати праці для працівників вказаного підприємства. Зазначає, що названі вище «Методичні рекомендації…» не є нормативним актом і, окрім того, вони не застосовувались відповідачем при нарахуванні заробітної плати за спірний період. Апелянт звертає увагу на те, що судом не враховані факти допущених відповідачем порушень при оплаті праці працівників даного підприємства, які встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача на підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 року позивач ОСОБА_2 переведений з 01.09.2007 року у Теплоелектроцентраль №1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду начальника зміни котлотурбінного цеху, на якій пропрацював до 31.07.2015 року (а.с.7-8).

Наказом №489 від 31.07.2015 року позивача звільнено з роботи у звязку із скороченням штату працівників даного підприємства.

Внутрішніми наказами по підприємству від 30.10.2009 року №198, від 21.07.2010 року №186, від 23.04.2012 року №150, від 29.04.2013 року №170, від 30.04.2014 року №176, від 27.06.2014 року №264 (а.с.9-13, 83-88) встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якої проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, розмір якої був меншим від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Незаконність вказаних наказів була підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.11.2013 року (Справа №462/7893/13-п), рішеннями Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2015 року (Справа №464/543/15) та від 03.11.2016 року (Справа №464/3030/16) (а.с.78-81, 138-140).

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обовязковими для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Цим Законом також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8).

Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Частиною 1 статті 15 цього Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Аналогічні за змістом положення містяться в ст. 97 КЗпП України.

Отже, встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обовязковим для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», субєкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

05.04.2012 року конференцією трудового колективу ЛМКП «Львівтеплоенерго» було прийнято колективний договір на 2012 2013 роки (а.с.89-102), пунктом 16.2 якого передбачено, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (додатки №3).

У жовтні 2012 року було укладено Територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки (а.с.133-136).

Як безспірно встановлено, що лише в цій Територіальній угоді (в додатках №1, №6 до тарифної частини угоди), сторонами була визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

З огляду на те, що лише умовами Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час, як інші нормативні акти локального характеру (регіональна угода, галузева угода, колективний договір) такої формули не містили, а відповідач при нарахуванні заробітної плати позивача цієї формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) для нього, як начальника цеху на підприємстві, не врахував, тому колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати за період з початку дії Територіальної угоди (01.11.2012 року - дата сторонами не оспорюється) по день звільнення позивача з роботи (31.07.2015 року).

При розрахунку розміру недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати за вказаний вище період позивач виходив із формули, передбаченої Територіальною угодою, а тому він є правильним (а.с.142-143).

Суд першої інстанції зазначених вище вимог закону не врахував, положення Територіальної угоди при розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) для позивача не застосував, належної правової оцінки дослідженим доказам у справі не дав, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог позивача з наведених вище мотивів та стягнення у його користь недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати лише за період з листопада 2012 року по липень 2015 року.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів.

Отже, з урахуванням викладеного, з відповідача у користь позивача підлягає стягненню недонарахована (невиплачена) заробітна плата за період з листопада 2012 року по липень 2015 року в розмірі 50666 грн. 69 коп., яка визначена судом без утримання встановлених законом податків та інших обовязкових платежів.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України для звернення до суду з вказаним позовом, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України та часткового задоволення позову ОСОБА_2, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 506 грн. 67 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 557 грн. 33 коп., оскільки позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у всіх інстанціях в такій категорії справ.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період з листопада 2012 року по липень 2015 року в розмірі 50666 гривень 69 копійок.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 506 гривень 67 копійок та за подання апеляційної скарги в розмірі 557 гривень 33 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_5