Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним та визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 21 квітня 2016 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22 травня 1992 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, під час перебування у якому вони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Вказаний будинок належав ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

З метою придбання вказаного будинку, до реєстрації за ОСОБА_3 права власності, вона та останній передали відчужувачам грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США.

Звертала увагу на те, що з часу придбання вказаного житлового будинку вона та її чоловік проживали в ньому та вели спільне господарство.

Однак з часом між ними погіршилися відносини і ОСОБА_3 повідомив її, що має намір розірвати шлюб та, що придбаний житловий будинок не є їхньою спільною власністю, оскільки право власності набуто на підставі договору дарування, укладеного 22 березня 2002 року між ним, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Зазначала, що вона вважала, що вказаний будинок належав її чоловікові на підставі договору купівлі-продажу, адже за придбання цього будинку вони сплачували грошові кошти.

Посилаючись на наведене, просила визнати удаваним договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 22 березня 2002 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області, та визнати дійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 21 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області 22 березня 2002 року, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Дар оцінено сторонам договору у 10 000 грн. Інвентаризаційна оцінка - 23 548 грн.

08 квітня 2002 року вказаний договір зареєстровано в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з недоведеності ОСОБА_1 належними та допустимими доказами наявність умислу між сторонами оскаржуваного правочину на приховання за договором дарування угоди купівлі-продажу з передачею грошей, оскільки з показів свідка ОСОБА_7, яка є матір'ю ОСОБА_1, спростовується її присутність під час укладення угоди, а її твердження про передачу грошей за спірне майно стороні договору ОСОБА_2 заперечується показами останньої, допитаної в якості свідка. Інші свідки надали покази щодо відомих обставин справи зі слів відчужувачів майна, тобто не були безпосередньо свідками події.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір дарування було укладено між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 березня 2002 року, а отже під час вирішення спору суди правильно застосували норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Спірний договір посвідчено у встановленому законом нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь.

За положеннями ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 2, 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, судами враховано, що позивач не є стороною договору, оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 21 квітня 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська