АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Каратаєвої Л.О., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк (далі ПАТ «А-Банк») про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що відповідно до умов договору №DNH4KS50151229 від 19 травня 2006 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав строковий кредит в розмірі 5.208 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2009 року.

Вказували, що ОСОБА_2 ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та погодився з тим, що підписана ним заява складає між ним і банком кредитно-заставний договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки №167.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, всю суму кредиту не повернув, внаслідок чого у нього станом на 09 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 59.568 грн.04 коп., а саме: заборгованість по кредиту в розмірі 4.978 грн. 76 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 20.086 грн.23 коп., заборгованість за пенею в розмірі 31.190 грн.29 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 2.812 грн.76 коп., яку просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 в сумі 49.568 грн.04 коп. та з відповідача ПАТ «А-Банк» в сумі 10.000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2016 року провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» закрите, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2006 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір №DNH4KS50151229.

Відповідно до умов зазначеного кредитного договору ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 5.208 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2009 року.

Сторони у договорі визначили, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 188,49 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов (а.с.8).

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за кредитним договором №DNH4KS50151229 від 19 травня 2006 року станом на 09 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 59.568 грн.04 коп., а саме: заборгованість по кредиту в розмірі 4.978 грн.76 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 20.086 грн.23 коп., заборгованість за пенею в розмірі 31.190 грн.29 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 2.812 грн.76 коп. (а.с.4-5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку до відповідача ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сплив трирічний строк позовної давності та про застосування спливу позовної давності заявлено відповідачем, крім того зазначив, що період, який підлягає до розрахунку заборгованості, становить вересень 2013 року - листопад 2014 року, а банк не надав доказів заборгованості саме за цей період, а суд позбавлений можливості визначитися з сумою яка підлягає стягненню.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення як підставу відмови у задоволенні позову висновок суду щодо ненадання банком доказів щодо заборгованості за період з вересня 2013 року по листопад 2014 року виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року (справа №6-134цс14), від 12 листопада 2014 року (справа №6-167цс14) і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі №6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 28 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання.

Тобто у даному випадку, банк мав право з 28 листопада 2007 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у вересні 2013 року.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 14 червня 2016 року та 04 липня 2016 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, звертався до суду з заявами, в яких просив застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовити йому у задоволенні позову (а.с.83-85,87).

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що кредитні кошти надавалися на строк до 19 листопада 2009 року, тобто кредитний договір діяв до 19 листопада 2009 року, останній платіж відповідачем було здійснено 01 жовтня 2007 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 03 вересня 2013 року (а.с.2-3), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково застосував позовну давність до правовідносин, що склалися між сторонами, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, не ґрунтуються на законі та спростовуються викладеними висновками суду.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що сторонами при укладені договору було визначено строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за даним договором пять років, що вбачається з пункту 6.6 умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» стандарт до уваги не приймаються оскільки позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року за №6-16цс15.

Доводи апеляційної скарги на правомірність позовних вимог предявлених до ПАТ «А-Банк» та обовязок суду розглядати їх в цивільному провадженні також не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-1737цс15 та у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі №6-745ц15.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню шляхом виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання як на підставу відмови у задоволенні позові ненадання банком доказів щодо заборгованості за період з вересня 2013 року по листопад 2014 року.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2016 року як підставу для відмови у задоволенні позову ненадання банком доказів щодо заборгованості за період з вересня 2013 року по листопад 2014 року. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти дні.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Каратаєва Л.О.

ОСОБА_3