Категорія 30 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Нікушина В.П., Оніщука В.В., з участю секретаря судового засідання Лінник Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року, -

встановила:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, вказуючи, що внаслідок спричиненої 13 листопада 2015 року у м. Вінниці з вини останнього дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль «Ніссан» отримав технічні пошкодження, а він зазнав забою грудної клітини, струсу головного мозку та забою хребта, у зв'язку з чим перебував на лікуванні у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка О.І. Ющенка до 28 листопада 2015 року.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 грудня 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за те, що він 13 листопада 2015року о 17.00. год. у м. Вінниці по вул. Чорновола, керуючи автомобілем «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1, в порушення п. 13.1 ПДР України не дотримався безпечної дистанції руху та не переконався у безпеці своїх дій, допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген» моделі «Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2, який не рухався, під керуванням водія ОСОБА_5, а також з автомобілем «Ніссан» моделі «X-TRAIL», державний номерний знак НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_2, що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 завдано майнового збитку у виді втрат, необхідних на відновлення автомобіля, що згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 1657/16-21 від 29 червня 2016 року Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз становить 52603 грн 17 к., витрат на проведення цього дослідження в розмірі 634 грн 32 к., а також витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Він також зазнав моральних страждань у виді фізичного болю, негативних переживань смутку, зневіри, значно погіршився його стан здоров'я, рівень та якість життя через неможливість вести усталений (звичний) його образ, для відновлення яких необхідні додаткові час, інтелектуально-вольові зусилля та кошти, а тому окрім зазначеного розміру майнових збитків просив стягнути з ОСОБА_3 50000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Публічне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» (далі ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.»).

Рішенням цього ж суду від 14 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2000 грн у відшкодування моральної шкоди, 100 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 600 грн - на правову допомогу адвоката. У решті позову відмовлено.

В апеляційній ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути на його користь: з ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» 52603 грн 17 к. відшкодування майнової шкоди; з ОСОБА_3 50000 грн у відшкодування моральної шкоди, 3000 грн відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, 634 грн 32 к. за проведення автотоварознавчого дослідження та 1051 грн 20 к. судового збору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених сторонами в суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові в частині вимог про відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції виходив із того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі страхового полісу № АЕ/2611854 від 20 червня 2015 року, розмір матеріального збитку, спричиненого ОСОБА_2 внаслідок настання страхової події становить 16636 грн 67 к., відповідно до звіту з оцінки транспортного засобу № 3189 від 18 листопада 2015 року, і підлягає зменшенню на суму франшизи 500 грн, але за наявності підстав для стягнення страхового відшкодування вимоги до страховика він не пред'являв.

Проте, погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що 13 листопада 2015року о 17.00. год. у м. Вінниці по вул. Чорновола ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Опель», державний номерний знак НОМЕР_1, в порушення п. 13.1 ПДР України не дотримався безпечної дистанції руху та не переконався у безпеці своїх дій, допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген» моделі «Caddy», державний номерний знак НОМЕР_2, що не рухався, яким керував ОСОБА_5, а також з автомобілем «Ніссан» моделі «X-TRAIL», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 грудня 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн (а. с. 12).

Цвільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі страхового полісу № АЕ/2611854 від 20 червня 2015 року (а. с. 55).

16 листопада 2015 року ОСОБА_2 про настання дорожньо-транспортної пригоди письмово повідомив ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» (а. с. 56).

18 листопада 2015 року за участю ОСОБА_2 був складений акт № 3179 технічного стану транспортного засобу (а. с. 62 зв. - 63) і того ж дня за тим же номером - звіт з оцінки транспортного засобу, за яким вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ніссан» моделі «X-TRAIL», державний номерний знак НОМЕР_3, становить 31774 грн 43 к., вартість матеріального збитку, завданого його власнику - 19964 грн. 77 к. (а. с. 59 - 82).

29 грудня 2015 року ОСОБА_2 подав до ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» заяву на виплату страхового відшкодування (а. с. 57).

Сторони та представник третьої особи визнали факт, що страхове відшкодування позивачу на час ухвалення рішення не виплачено.

В червні 2016 року ОСОБА_2 у Вінницькій філії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз замовив автотоварознавче дослідження його транспортного засобу, для проведення якого надав: акт огляду пошкоджень автомобіля від 18 листопада 2015 року, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та кольорові фото пошкоджень. 29 червня 2016 року експертом ОСОБА_6 був складений висновок такого дослідження № 1657/16-21, згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Ніссан» моделі «X-TRAIL», державний номерний знак НОМЕР_3, становить 52603 грн 17 к. (а. с. 10 - 15).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст.і 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2808цс15), на який всупереч приписам ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак помилково вважав, що особа, якій заподіяно майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не має права вимагати відшкодування такої шкоди у особи, винної у її заподіянні, якщо ця особа застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Разом з тим, як вказував представник відповідача ОСОБА_7 у запереченнях проти позову, на час розгляду справи в суді автомобіль позивача був відновлений. Цю обставину визнав і представник позивача - адвокат Шибінський О.В. в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, за змістом цієї норми у взаємозв'язку із нормами ст. ст. 1166, 1187 ЦК України у разі, якщо потерпіла внаслідок ДТП особа відновила своє порушене право самостійно, зокрема шляхом відновлення власного автомобіля, то відшкодуванню підлягають реально понесені на таке відновлення витрати, доведення яких в силу приписів ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладається на позивача.

Відтак ні звіт з оцінки транспортного засобу № 3179 від 18 листопада 2015 року, ні висновок атотоварознавчого дослідження № 1657/16-21 від 29 червня 2016 року не можуть бути визнані належними (такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, ч. 1 ст. 58 ЦПК України) доказами розміру матеріального збитку, тому що не відображають реально понесених позивачем витрат на відновлення автомобіля. Жодних інших доказів щодо таких витрат та їх розмірі у справі немає. Обґрунтування поважності причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, а отже й клопотання про їх дослідження судом апеляційної інстанції представник позивача не заявляв, не дивлячись на з'ясування зазначеної обставини апеляційним судом, а тому у позові в частині відшкодування майнової шкоди необхідно відмовити через недоведеність позовних вимог.

Таким чином суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, безпідставно вважав, що позивач не має права вимагати відшкодування з відповідача, оскільки його цивільно правова відповідальність застрахована, в той час коли його вимоги в частині відшкодування майнової шкоди є недоведеними, а тому рішення у цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

Колегія суддів звертає також увагу, що викладена в апеляційній скарзі вимога позивача про стягнення майнової шкоди в розмірі 52603 грн 17 к. з ПАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», як така що не була предметом розгляду судом першої інстанції, виходить за межі встановлених ст. 303 ЦПК України повноважень апеляційного суду.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідає за своїм змістом приписам ст. 1187 ЦК України, а також за відсутності доказів на підтвердження факту ушкодження здоров'я позивача, так само як і глибини та тривалості його душевних страждань, погіршення кості та рівня життя у зв'язку із пошкодженням автомобіля, додаткових часу, коштів і зусиль, які він витратив на відновлення їх (якості та рівня життя) попереднього стану, узгоджується з встановленими п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України вимогами справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задоволений судом першої інстанції розмір позовних вимог, з яким погодилась колегія суддів апеляційного суду, становить менше 1/50 від ціни позову, але стягнуті на користь позивача судові витрати, в тому числі по сплаті судового збору та оплату правової допомоги адвоката (ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України) значно перевищують цю частку ( 100 грн судового збору = 1/10 частину сплаченого судового збору; 600 грн витрат на правову допомогу = 1/6 частина від суми таких витрат, понесених позивачем). Щодо витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, то оскільки таке дослідження визнане судом неналежним доказом у справі, то пронесені ОСОБА_2 на його проведення витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Отже доводи апеляційної скарги щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат також не є обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 88, 205, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року в частині вимоги про відшкодування майнової шкоди скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.П. Нікушин

/підпис/ В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк