Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/771/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.05.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Суровицька Л.В., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначала, що є власником житлового будинку за адресою: м. Кропивницький, пров. Крутий, 35, що підтверджується договорами купівлі-продажу від 26 березня 1997 року. З відповідачем вона перебувала у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2010 року розірвано. Відповідач зареєстрований в будинку з 15 червня 2006 року. Він фактично не проживає в будинку з січня 2016 року і по теперішній час. Вона самостійно сплачувала рахунки за комунальні послуги, відповідач коштів на оплату комунальних послуг не надавав. До відповідача з проханням виписатися з будинку не зверталась.

Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Кропивницький, пров. Крутий, 35.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2017 року позов задоволено. Суд визнав відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Кропивницький, пров. Крутий, 35.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що будинок за адресою: м. Кропивницький, пров. Крутий, 35 був придбаний в період шлюбу. В будинку знаходились його речі, кімната з його речами замикалася на замок, він систематично приходив до будинку та проживав в ньому. В березні 2017 року він приїхав до будинку, однак не зміг потрапити до нього, оскільки позивач замінила дверні замки. Позовну заяву і повістку в суд він не отримував, участі в розгляді справи не брав. Рішенням суду його позбавлено права користування належним на праві власності майном.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову за відсутності сторін, суд входив з того, що відповідач в установленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання повідомлений про час та місце розгляду справи, проте такий висновок суду не відповідає матеріалам справи.

Матеріалами справи підтверджується, що позовна заява надійшла до суду 09 грудня 2016 року, провадження у справі відкрито 13 грудня 2016 року та справа призначена до розгляду на 27 січня 2017 року (а.с.2,26).

Відповідно до ст. ст. 74,76 ЦПК України судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, тобто сторонам: позивачу і відповідачу та їх представникам за адресою, зазначеною у справі. Повістка про виклик до суду повинна бути завчасно вручена особі, яка викликається, але у всякому разі не пізніше ніж за три дні до судового засідання, під розписку, яка підлягає поверненню до суду із зазначенням часу одержання.

Матеріалами справи підтверджується, що місце проживання відповідача зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_1, провул.Крутий, 35 (а.с.29 ). За зазначеною адресою суд направив повістку про виклик в суд на 27 січня 2017 року з копією ухвали про відкриття провадження у справі, позовною заявою з додатками, однак всі ці документи повернулися до суду без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с.32).

Висновок суду, що за таких обставин відповідач належно повідомлений про час та місце розгляду справи суперечить абз.5 ч.5 ст.74 ЦПК України, відповідно до якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за відомою суду адресою, вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. Повідомленням пошти підтверджується, що судова повістка не вручена відповідачу за закінченням терміну зберігання, а не в звязку з тим, що він за зазначеною адресою відсутній або не проживає.

Відповідно до ч.3 ст.76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності відповідній житлово-експлуатаційній організації. Зазначений порядок вручення судової повістки не дотримано.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Розгляд справ за відсутності осіб, що беруть участь у справі та не повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, є порушенням основних засад судочинства, встановлених Конституцією України, оскільки він позбавляє таких осіб реальної можливості здійснювати право захисту своїх прав, а суд можливості повного та всебічного дослідження обставин справи на засадах змагальності.

Таким чином, передбачених законом підстав для розгляду справи 27 січня 2017 року не було і за таких обставин розгляд справи повинен був відкладений, проте у відсутності обох сторін суд розглянув справу без повного та всебічного зясування всіх обставин справи, з порушенням засад змагальності сторін, що призвело до неправильного вирішення спору.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 січня 1991 року, рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 31 серпня 2010 року шлюб розірвано (а.с.19).

Право власності позивача на будинок виникло на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 27 січня 1997 року та від 26 березня 1997 року (а.с.8,9). Будинковою книгою підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 03 квітня 1998 року по 05 серпня 2005 року, з 15 липня 2006 року по цей час (а.с.10-15).

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що він є не просто колишнім членом сімї власника будинку, а фактично є співвласником будинку, який придбаний ним та позивачем спільно в період зареєстрованого шлюбу, позивач його право на проживання в будинку до звернення з позовом в суд не порушувала, за домовленістю він має кімнату в будинку, яка зачиняється на замок, де знаходяться його особисті речі, та де він проживав.

Ці обставини судом не перевірялися та оцінка їм не давалася. Доводи представника позивача про пропуск відповідачем строку позовної давності для звернення з позовом до суду про поділ майна подружжя підлягають оцінці у справі про поділ майна подружжя, а не у цій справі.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщенні понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Задовольняючи позов на підставі ст.ст.71,72 ЖК України суд не врахував, що зазначені норми права регулюють правовідносини щодо визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, та не поширюються на правовідносини, які виникають між власником та членами його сімї. При цьому суд виходив лише з факту відсутності відповідача в приміщенні, не зазначивши в рішенні, з якого ж часу відповідач фактично не проживає в будинку, причини його відсутності та чи є вони неповажними, а також з того факту, що реєстрація відповідача в будинку створює перешкоди позивачу, як власнику, у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає як обставинам справи, так і нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Позивач в позовній заяві посилалася на те, що відповідач не проживає в належному їй будинку з січня 2016 року, в суд з позовом звернулася 09 грудня 2016 року, рішення суду про задоволення позову ухвалено 27 січня 2017 року, тобто на час звернення з позовом до суду та ухвалення судового рішення в межах заявлених позовних вимог встановлений ч.2 ст.405 ЦК України строк не проживання понад один рік не дотримано.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

В обґрунтування позовних вимог позивач надала, як докази не проживання відповідача у спірному будинку три акти, складених головою квартального комітету (а.с.16-18).

Суд цим доказам належну оцінку не дав, не звернув увагу на те, що в актах не зазначено, з якого саме часу відповідач не проживає у спірному будинку та не наведено причин його непроживання. У актах відсутні відомості про те, чи обстежувався або оглядався будинок, відсутні відомості, на підставі яких обєктивних даних встановлено факт непроживання відповідача та відсутність його особистих речей. Крім того, в цих актах вказано, що головою квартального комітету встановлено, що станом на 01 березня 2016 року, на 01 липня 2016 року та на 01 грудня 2016 року відповідач фактично не проживає в будинку, а свідки, які підписали акти, засвідчили лише той факт, що вони не бачили відповідача в домоволодінні протягом останніх трьох, потім останніх шести місяців, потім останніх 11 місяців, факт непроживання відповідача свідки в акті не підтверджували. В судовому засіданні свідки не допитувалися, обставини викладені в актах, не перевірялися.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Доводи представника позивача про задоволення позову з підстав захисту прав власника будинку відповідно до ЦК України є безпідставними, оскільки передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту порушеного права не може бути реалізований шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, без посилання на норми житлового або цивільного законодавства, в яких зазначені підстави для такого визнання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що передбачені законом підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні, тому рішення суду підлягає скасуванню відповідно до ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2017 року. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_4