Провадження № 2/522/86/17
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«19» квітня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за участі секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткової угоди до нього

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в подальшому уточненим, просив суд визнати недійсним договір про надання спожитого кредиту №0 від 09 жовтня 2007 року, а також визнати недійсною додаткову угоду №1 від 08 жовтня 2007 року до оспорюваного кредитного договору. На обґрунтування позову позивач посилався на наступні обставини.

Між сторонами 09 жовтня 2007 року укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивачу надано споживчий кредит в розмірі 100 000,0 доларів США з датою остаточного його повернення до 09 жовтня 2019 року включно зі сплатою 10,5% річних. При цьому, 08 жовтня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору надання споживчого кредиту №0 від 09 жовтня 2007 року, якою вносились зміни до зобовязань, що встановлені кредитним договором, укладеним 09 жовтня 2007 року.

Позивач вважає, що зазначений кредитний договір та додаткова угода до нього укладені з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, відповідачем не проінформовано щодо всіх обставин, які могли вплинути на прийняття ОСОБА_1 рішення щодо укладення такого правочину, зокрема те, що позивач несе валютні ризики під час виконання зобовязань тощо. Враховуючи зазначене, позивач просить визнати недійсними зазначені кредитний договір та додаткову угоду №1 до нього.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, відповідно до наданих суду заяв просив відмовити у задоволенні позову у звязку зі спливом строків позовної давності, розглянути справу за відсутності сторони відповідача.

Представник позивача надав суду заяву, якою позовні вимоги ОСОБА_1 з урахуванням уточнень підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 09 жовтня 2007 року укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення).

Відповідно до умов зазначеного кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику ОСОБА_1, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100 000,0 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 505 000,0 гривень за курсом Національного банку України на день укладення цього договору. Надання кредиту здійснюється у термін 144 місяця, при цьому, позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 09 жовтня 2019 року, якщо тільки не застосований інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (дострокового) відповідно до умов розділу 12 цього договору. За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 10,5% річних.

При цьому, 08 жовтня 2007 року між названими сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору надання споживчого кредиту №0 від 09 жовтня 2007 року, якою внесено зміни до кредитного договору від 09 жовтня 2007 року, зокрема: додано до договору додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який розрахований на дату підписання додаткової угоди, а також додаток №3 тарифи банку. Додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами. Названа додаткова угода підписана сторонами 08 жовтня 2007 року, тобто за день до укладення кредитного договору 09 жовтня 2007 року.

Разом з цим, банком суду надано копію додатку №1 до договору надання споживчого кредиту графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту №0 від 09 жовтня 2007 року, який отримано позивачем в день підписання кредитного договору. Наведене свідчить про існування протиріч між кредитним договором та додатково угодою до нього, яка була підписана до укладення власне кредитного договору.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В пункті 2 ст. 1046 ЦК України встановлено правило, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п.1.4 оскаржуваного договору кредитні кошти надавалися позивачу для його особистих потреб (безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника), а саме на придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За умовами кредитного договору грошові кошти наданні позивачу в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, тому до цих правовідносин застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи. Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

За правилом ч.3 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що така переддоговірна робота з ним банком не проводилась; також його не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Натомість, банк запропонував йому укласти договір за ануїтентною схемою, яка є найбільш невигідною для нього і, відповідно, найбільш вигідною для банку. Ці обставини заперечені належним чином відповідачем не були.

Наведені правила повною мірою реалізовано, зокрема, у п. 2.1 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, в п. 2.4. цієї постанови НБУ зазначено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Крім того, позивача ОСОБА_1 не повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Таким чином, банк відповідач не надав усієї необхідної інформації про істотні умови кредитування, що є грубим порушенням прав позивача як споживача певного роду послуг.

Суд критично ставиться до відомостей п. 13 оспорюваного кредитного договору, за змістом якого перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком не надано на підтвердження наведеного відповідних письмових доказів власне врученого інформаційного листа ОСОБА_1І, із його підписом про ознайомлення із ним.

Разом з тим, судом враховано, що на виконання вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком 09 жовтня 2007 року ОСОБА_1 надано графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, що є додатком №1 до кредитного договору, про що свідчить підпис позичальника про отримання цього додатку власне 09 жовтня 2007 року.

Втім, у зазначеному графіку платежів не вказано реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту в іноземній валюті, з огляду на що розрахунок сукупної вартості кредитну не відповідає вимогам п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Крім того, банком порушено вимоги пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Таким чином, банком при наданні кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору не попереджено споживача про валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим кредитним договором, не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюті зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Наведене свідчить, що позивачу ОСОБА_1 довелось нести значні додаткові витрати сімейного бюджету, оскільки після укладення договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, це потягло значне збільшення боргових зобов'язань.

Отже, судом встановлено факт навмисного ненадання банком позичальнику важливої інформації, що згідно з п. 3 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про введення споживача в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналогічних висновків дійшов й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 жовтня 2014 року по справі № 161/16470/13-ц, згідно із якими в таких самих правовідносинах між банком та позичальником визнано недійсним кредитний договір з тих підстав, що в кредитному договорі не було відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та не вказано повної орієнтовної вартості кредиту.

Ненадання вказаних документів та непредставлення позивачу вказаної інформації підтверджується у повному обсязі наявною в матеріалах справи копією кредитної справи №0 від 09 жовтня 2007 року, наданою відповідачем за ухвалою суду.

Резюмуючи, суд має зробити висновок, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 09 жовтня 2007 року, укладений між банком та ОСОБА_1, не відповідає вимогам зазначених норм законодавства.

Щодо застосування позовної давності.

Представник відповідача заявив про застосування до спірних правовідносин позовної давності в порядку правила частини 3 статті 267 ЦК України, в силу чого відмовити в задоволенні позову (том ІІ а.с. 3).

В оцінці цих заперечень проти позову суд має врахувати наступне: оспорюваний позивачем договір укладений ним 9 жовтня 2007 року; позов про визнання недійсним такого договору поданий 14 липня 2015 року; цей договір виконаний відповідачем, а також певний час виконувався відповідачем; нормативні акти, у звязку з порушенням яких звернувся позивач, були чинними на момент укладення оспорюваного договору (а.с. 32-33 том І).

Позивачем не надано пояснень з приводу того, в силу яких перешкод він не звертався до суду протягом більш ніж восьми років у звязку з порушенням своїх прав. Судом такі перешкоди, які невідворотно існували протягом цього тривалого періоду не встановлено, їх обєктивне існування позивачем не підтверджено та не доведено.

Суд має виходити з того, що саме по собі незнання особою закону не може тлумачитися в якості такої підстави, що звільняє її від необхідності знання про його вимоги та про ті наслідки, що настають в результаті його застосування.

Суд має виходити з того, що правила про позовну давність мають на меті забезпечити стабільність цивільного обігу, а тому довільне тлумачення підстав початку перебігу позовної давності та плин її строків не допускається чинним законом.

Суд має врахувати, що самий факт несправедливості запропонованого позивачу проекту договору, що ним було укладено та оспорюється в цьому провадженні, мав змусити позивача звернутися до суду з таким позовом в розумні та обєктивні строки.

За правилом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Це не позбавляє цю сторону звернутися до суду із заявою про перегляд цього заочного рішення з поданням відповідних доказів, що мають істотне значення для розгляду та вирішення цього спору.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 29, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 215, 224-226 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткової угоди до нього відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення з заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ: С.О. ПОГРІБНИЙ

19.04.17