Справа № 404/1873/16-ц
Номер провадження 2/404/209/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

у складі: головуючого-судді Павелко І.Л.

з секретарем Клоченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 24.01.2013 року на користь ОСОБА_2, посвідчений Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 2.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки, причиною її смерті визнано рак молочних залоз ст. 2, тому в момент посвідчення заповіту від 24.01.2013 року, вона знаходилась в тяжкому стані, в стані вираженої інтоксикації організму, оскільки хворіла онкологічною хворобою, та приймала значну кількість лікарських препаратів, знеболювального характеру, більшість з яких мають побічну дію. А тому як наслідок волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі.

До часу смерті ОСОБА_4, позивачу було відомо, що ОСОБА_4 07.03.2012 року склала заповіт на ім»я племінниці ОСОБА_5, яким заповіла належне їй на праві власності майно у вигляді квартири, розташованої по АДРЕСА_1.

Але пізніше, ОСОБА_4, 24.01.2013 року склала другий заповіт на ім»я відповідача по справі ОСОБА_2, посвідчений Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 2, яким заповіла належне їй на праві власності майно у вигляді квартири, розташованої по АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в задоволенні позову в зв'язку з їх необґрунтованістю.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне.

Згідно статті 55 Конституції України, статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, до суду мають право звернутися особи за захистом свого порушеного, оспорюваного чи не визнаного права.

Частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 29.05.2013 року виданого міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належала померлій на праві приватної власності.

Відповідно до довідки № 607 від 15.06.2013 року Комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 3, ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 по день смерті.

На запит суду Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 2 повідомлено (вх. № 1367/01-09 від 03.08.2016 року, а.с. 52), що за даними спадкового реєстру після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 заведена спадкова справа № 235/2013 від 05.06.2013 року. Також повідомлено, що після смерті ОСОБА_4 до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 звернулася із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 (№ 737 від 20.08.2013 року) та ОСОБА_3 (№ 475 від 05.06.2013 року).

В матеріалах спадкової справи № 235/2013, заведеної Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 2, міститься оспорюваний заповіт від 24.01.2013 року, посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2, Биковим С.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 1-7.

Вищевказаний заповіт складений ОСОБА_4, яка діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усі свої права та обов'язки, які їй належать на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть належати їй у майбутньому та все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом має право, заповів ОСОБА_2.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Цивільного кодексу України).

Право заповідача на призначення спадкоємців визначено у статті 1235 Цивільного кодексу України згідно якої заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 1 статті 225 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надано Лікарське свідоцтво про смерть №185 видане «Поліклінічним відділенням №1» від ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно якої громадянка ОСОБА_4 відповідно до якого причиною смерті став рак молочних залоз ст. 2.

Виходячи з аналізу частини 1 статті 225 Цивільного кодексу України, з вказаної в цій частині підстави правочин може бути визнаний недійсним лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Мається на увазі про тимчасовий стан, при якому особа, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В зв'язку з тим ,що позивач ОСОБА_8 в строк передбачений ст.1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини він вважається таким, що не прийняв її. Таким чином він втратив і право на звернення до суду для його примусового захисту.

В судовому засіданні представник позивача наголосила на тому, що позивач звернувся до суду після того як взнав, що складений заповіт на ОСОБА_2 , а не на племінницю ОСОБА_5, а ОСОБА_5 з позовом про оспорювання заповіту на користь ОСОБА_2 не зверталася до суду.

Позивач не прийняв до уваги ту обставину, що право, оспорювати правочин надається лише особі, чиє право та інтереси були порушені в результаті вчинення такого правочину.

Відповідно до ст. 1254 Цивільного кодексу України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (частина 1 та 2 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України).

Вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 Цивільного кодексу України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 1248 Цивільного кодексу України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

В оспорюваному заповіті зазначено, що заповіт складено зі слів заповідача державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 за допомогою комп'ютерної техніки у двох примірниках. ОСОБА_4 заповіт підписала власноруч та зазначила, що заповіт прочитано вголос нею особисто.

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 33114369 від 24.01.2013 року заповіт зареєстрований об 10 год. 14 хв. 24.01.2013 року.

Доказів про те, що ОСОБА_4 в момент складання заповіту знаходилась в такому стані що не могла розуміти значення своїх дій чи могла помилятися позивачем не доведено.

Судом з'ясовувалась позиція представника позивача щодо надання доказів та можливості проведення експертиз по справі.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Представник позивача зазначила про необхідність допиту свідків і пояснила, що вона діє в рамках повноважень наданих позивачем інших доказів надавати не буде.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 пояснила ,що приходила до тьоті ОСОБА_4 один раз на місять а то півтора, знає, що та приймала знеболювальні лікі оскільки у тьоті хворі суглоби, чи приймала знеболювальні лікі при онкозахворюванні їй не відомо , які ліки взагалі приймала їй не відомо; свідок ОСОБА_10. пояснила, що вона за фахом лікар, заходила до сусідки ОСОБА_4 однак не знає як впливали ліки яка та приймала на її стан здоров'я.

Аналізуючи покази свідків суд приходить до висновку ,що покази свідків не довели що ОСОБА_4 не розуміла значення заповіту внаслідок вживання знеболюючих чи інших ліків.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вимоги ст..225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак вона не могла усвідомлювати значення своїх дій не могла керувати ними.

Враховуючи, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, передбачених статтею 1247 Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України судом не встановлено, суду позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, матеріалами справи підтверджено, що складання та посвідчення заповіту було дотримано відповідно до усіх вимог, тому підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки суд в задоволенні позовних вимог позивачу відмовив , а він є інвалідом 1 групи і відповідно Закон України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому суд покладає судові витрати на Державний бюджет України.

На підставі викладеного та ст.ст. 207, 225, 1233, 1234, 1235, 1247, 1248, 1251-1253, 1257 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»; керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 57, 60, 88, 208, 209, 212, 213-218 ЦПК України, суд, -.

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту, посвідченого 24.01.2013 року державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 Биковим С.Є. на користь ОСОБА_2 недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Кіровський районний суд міста Кіровограда протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда