Провадження № 2/161/392/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що вона працювала на посаді головного бухгалтера (начальника фінансово-економічної служби) Луцького військового гарнізонного госпіталю (військової частини № НОМЕР_1 ). До кола її посадових обов`язків, зокрема, входило своєчасне задоволення особового складу військової частини грошовим забезпеченням. Відповідач ОСОБА_3 обіймає посаду медичної сестри-анастезіста хірургічного відділення, у зв`язку з чим в період з 01.05.2014 року до 31.03.2015 року нею (позивачкою) в силу посадових обов`язків відповідачу було зайво нараховано та виплачено додаткову грошову винагороду понад визначений чинним законодавством у загальному розмірі 9557,95 грн. Вказані грошові кошти були безпідставно сплачені на користь відповідача юридичною особою Луцьким військовим гарнізонним госпіталем (військовою частиною № НОМЕР_1 ). В межах кримінального провадження, порушеного відносно неї за ч. 1 ст. 367 КК України, такі грошові кошти мали статус завданої військовій частині (роботодавцю) шкоди і були нею (позивачкою) повністю відшкодовані. Вказана обставина знаходить своє підтвердження в ухвалі Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.12.2015 року, якою її було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з дієвим каяттям, провадження по справі закрито. Вважає, що зайве сплачені на користь відповідача грошові кошти мають бути повернені їй як безпідставно набуте майно відповідно до ст. 1212 ЦК України. У відповідності до п.п. 2 п. 1 Постанови КМУ № 889 від 22.09.2010 р. передбачене наступне запровадження виплати військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди: з 01 січня 2014 року у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 квітня 2014 року у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. 11.02.2014 року наказом Міністерства оборони України № 102 було затверджено зміни до Інструкції про розмір та порядок виплати щомісячної грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України та п.п. 2.2 п. 2 визначено, що з 01 січня 20164 року щомісячна додаткова винагорода становить до 60 відсотків місячного грошового забезпечення. Зайві нарахування відповідачу були здійснені нею у зв`язку з тим, що додаткова грошова допомога була нарахована у розмірі 80 відсотків. Про зміни розміру відсотку додаткової грошової допомоги відповідач мав бути обізнаним. Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 9557,95 грн., а також понесені нею судові витрати.

В судовому засідання представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача суду пояснила, що посилання представника відповідача на ст. 1215 ЦК України є безпідставними. Так, дійсно вказана стаття визначає перелік безпідставно набутого майна, що не підлягає поверненню, зокрема, не підлягають поверненню заробітна плата та платежі, що прирівнюються до неї. Проте, додаткова грошова допомога, про яку йде мова у даній справі, не є ні заробітною платою, ні платежем до неї прирівняним.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що грошові кошти зайво нараховані відповідачу не можуть бути стягнуті з нього у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, оскільки додаткова грошова допомога є платежем, прирівняним до заробітної плати. ОСОБА_2 не є потерпілою особою в розумінні положень ст. 1212 ЦК України, а тому не може ставити питання про повернення їй відповідачем безпідставно отриманих коштів. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 в період з 01.05.2014 року по 31.03.2015 року працювала на посаді головного бухгалтера ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини № НОМЕР_1 ).

Відповідач ОСОБА_3 у зазначений вище період часу займав посаду медичної сестри-анастезіста хірургічного відділення Луцького військового гарнізонного госпіталю (військової частини № НОМЕР_1 ) і був військовослужбовцем Збройний сил України.

В період з 01.05.2014 року по 31.03.2015 року, внаслідок службової недбалості головного бухгалтера ОСОБА_2 , ОСОБА_3 була незаконно нарахована та виплачена додаткова грошова винагорода, як військовослужбовцю, в загальній сумі 9557,95 грн.

Вищезазначені обставини знаходять своє підтвердження в ухвалі Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.12.2015 року, постановленій у кримінальному провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 367 КК України (а.с. 5-11). Дана ухвала суду набрала законної сили і є чинною.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З вищевказаної ухвали суду від 28.12.2015 року також вбачається, що ОСОБА_2 повністю усунула завдану нею шкоду.
За змістом ч. 1 ст. 1212ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно.
Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ч. 1 ст. 1215 ЦК України).
Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене уст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.
Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2015 року у справі № 6-91цс14, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
З ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.12.2015 року вбачається, що виплата додаткової грошової винагороди понад встановлений чинним законодавством розмір, була здійснена не в результаті рахункової помилки, а в результаті винних дій позивачки службової недбалості, передбаченої ч. 1 ст. 367 КК України.
Жодних доказів недобросовісності ОСОБА_3 , як набувача грошових коштів, ані позивачкою, ані її представником, відповідно до ст.ст. 58-60 ЦПК України, суду не надано.
Так, грошові кошти ОСОБА_3 нараховані та виплачені юридичною особою добровільно, є складовою частиною його заробітної плати (грошового забезпечення), безпосередньою підставою для нарахування та виплати їх були відповідні накази командира військової частини, а тому вважати, що відповідач набув їх без достатньої правової підстави , не можна.
Суд також вважає, що доводи представника позивача про те, що додаткова грошова допомога військовослужбовцю не є ані заробітною платою, ані платежем до неї прирівняним, а тому положення ч. 1 ст. 1215 ЦК України в даному випадку не можуть застосовуватися, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.
Правове визначення оплати праці подається у ст. 1 Конвенцієї Міжнародної Організації Праці № 95 про охорону заробітної плати» (1949 p.), ратифікованою СРСР, правонаступником якого є Україна. Так, оплата праці визначається як будь-яка винагорода чи будь-який заробіток, що обчислюються в грошах, встановлена угодою або національним законодавством, і яку в силу письмового або усного договору про найм роботодавець виплачує працівнику за працю, яка виконана або повинна бути виконана, чи за надані послуги, або такі, що повинні бути надані.
Отже, аналіз вищенаведеного свідчить про те, що і заробітна плата і грошове забезпечення військовослужбовців за своєю правою природою є різновидами оплати праці, а отже є тотожніми поняттями.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів… До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, додаткова грошова допомога входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, отже на неї розповсюджується положення ч. 1 ст. 1215 ЦК України.
За таких обставин суд вважає, що підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 зазначеної нею грошової суми немає, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області С.М. Рудська