Провадження № 2/522/1143/17
Справа № 522/591/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І..,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання частково незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання права на безоплатну передачу у власність земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 12.01.2017 року звернулись до суду з позовом до Одеської міської ради, за яким просили :

1.Визнати частково незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року № 1114- VII в частині пункту № 86 Додатку № 2 до вказаного рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 Га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: місто Одеса, провулок Ломаний, 16.

2. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 Га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: місто Одеса, провулок Ломаний, 16.

3. Зазначити в рішенні, що воно є підставою для розробки проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 Га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: місто Одеса, провулок Ломаний, 16, а також рішення суду є підставою для отримання кадастрового номеру, державної реєстрації права приватної власності земельної ділянки за Позивачами.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що земельна ділянка та жилий будинок із надвірними спорудами на ній за адресою: м. Одеса, пров. Ломаний, буд. № 16, були придбані нашим предком ОСОБА_3 у 1912 році. Після його смерті у 1962 році спадкоємці - його рідні доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (проживали також за адресою: м. Одеса, пров. Ломаний, буд. № 16) в силу юридичної необізнаності не зверталися щодо реєстрації прав власності. ОСОБА_4 померла 08 квітня 1991 року, а ОСОБА_5 - 01 березня 2002 року. Після відкриття спадщини спадкоємці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зверталися до нотаріальної контори по оформлення спадкових прав, проте, за умови відсутності реєстрації прав власності за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було рекомендовано звернутися до суду із відповідним позовом. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2015 року (цивільна справа №2-2527/05) за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було визнано право власності в рівних частках на зазначене домоволодіння №16 та визнано право власності на земельну ділянку за тією ж адресою. Апеляційний суд Одеської області 13.03.2012 року ухвалив нове рішення у даній справі №2-2527/05, яким відмови у задоволенні вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку.

На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2005 року по цивільній справі № 2-2527/05 ОСОБА_6 разом з ОСОБА_2 звернулися до комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» і 16 вересня 2005 року зареєстрували право власності на нерухоме майно у вигляді жилого будинку та інших споруд по 1/2 частині за кожним. У подальшому, ОСОБА_6 20 лютого 2015 року уклав із ОСОБА_1 договір дарування належного йому нерухомості у вигляді 1/2 частини жилого будинку та інших споруд за адресою: м. Одеса, пров. Ломаний, буд. №16.

Позивачі як власники житлової та господарської нерухомості на праві приватної власності та як законні землекористувачі 28.01.2016 року поштою надіслали спільну заяву до Одеської міської ради щодо передачі їм у спільну сумісну власність земельної ділянки, загальною площею 0,0781 га, розташовану за адресою: м. Одеса, Приморський район, пров. Ломаний, буд. № 16, із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Проте, 21.09.2016 року відповідач прийняв рішення №1114-VII, яким було відмовлено позивачам у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі (пункт 86 Додатку №2 до рішення). Позивачі прийняте рішення відповідача вважають незаконним та таким, що порушує їх права, а тому звернулись до суду з дійсним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Позивач ОСОБА_1 до суду не зявився, надав письмові пояснення від 15.05.2017 року, згідно яких просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У минулих судових засіданнях позивачі пояснили, що зі змісту оскаржуваного рішення від 21.09.2016 року не зрозуміло, чому їм було відмовлено. Вказали, що користуються земельною ділянкою на законних підставах, вважають, що мають бути застосовані положення ч.1,2 ст. 118 Земельного кодексу України.

Представник відповідача

у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просив відмовити, надав до суду документи, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення Одеської міської ради. У минулому судовому засідання додатково пояснив, що у рішення ОМР було зазначено про невідповідність земельної ділянки Генеральному плану, вказав, що чи відповідає зонінг генеральному плану значення немає. Ця територія передбачена для забудови багатоквартирного будинку. Стверджував, що розпорядженням землями комунальної власності є винятковою компетенцією міської ради (дискреційні повноваження) і тому суд не вправі брати на себе такі повноваження і підміняти інших орган. Вказав, що земельна ділянка за адресою : м. Одеса, пров. Ломаний, 16, не передбачена «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», а тому можуть передати її у користування, але не у власність.

Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності позивача ОСОБА_1, сповіщеного належним чином.

Дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільної справи №2-2527/05, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судами 1-ї та 2-ї інстанції з розглядом справи №2-2527/05, дослідженої судому даній справі, було встановлено, що ОСОБА_3, померлому 27 червня 1962 року, належав на праві власності будинок №16 по провулку Ломаному в м. Одесі. Вказані обставини підтверджуються відповідними архівними документами на (справа №2-2527/05 а.с.22, 23, 24). Згідно довідки Одеської міської інвентаризаційної контори, виданої на імя ОСОБА_3, за ним зареєстровано право особистої власності на домоволодіння №16 по провулку Ломаному в м. Одесі. (справа №2-2527/05 а.с.25). Суд дійшли висновку про належність ОСОБА_3 будинку на підставі вищевказаних документів.

ОСОБА_3 за заповітом від 06 липня 1946року залишив все своє майно в рівних частках своїм донькам ОСОБА_8, яка була матірю ОСОБА_6, і ОСОБА_9, яка є матірю ОСОБА_10 (справа №2-2527/05, а.с.32).

ОСОБА_8 померла 08 квітня 1991року, а ОСОБА_9 померла 01березня 2002року (справа №2-2527/05, а.с.36, 41).

Суди обох інстанції встановили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 є онуками ОСОБА_3, та постійно проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 з дитинства із спадкодавцем ОСОБА_3 на день його смерті та залишилися проживати там і після його смерті, тобто фактично прийняли спадщину.

На підставі викладеного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2005 року були задоволенні позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_10 задоволені. Суд визнав за ОСОБА_6 та ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за законом в рівних частках на будинок №16 по провулку Ломаному в м. Одесі, який складає із літери А, жилого приміщення; Б, В, Г, З сараїв; Д гаража; Е вбиральні; К- душу; і 1-2 огорожі, і земельної ділянки площею 756кв.м. (а.с.13).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2012 року рішення суду 1-ї інстанції від 02 березня 2005року було скасовано в частині задоволення позову про визнання права власності на земельну ділянку, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_6 та ОСОБА_10 до Спеціалізованої державної податкової інспекції в Приморському районі м. Одеси, Одеського МБТІ та РОН про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

У подальшому, ОСОБА_6 20 лютого 2015 року уклав із ОСОБА_1 договір дарування належного йому нерухомості у вигляді 1/2 частини жилого будинку та інших споруд за адресою: м. Одеса, пров. Ломаний, буд. №16.

Права власності по 1/2 частині домоволодіння за адресою: м. Одеса, пров. Ломаний, буд. №16, зареєстровано за кожним позивачем, про що свідчать витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.02.2015 року (а.с.16) та витяг КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.09.2005 року (а.с.17).

Позивачі як власники житлової та господарської нерухомості на праві приватної власності 28.01.2016 року поштою надіслали спільну заяву до Одеської міської ради щодо передачі їм у спільну сумісну власність земельної ділянки, загальною площею 0,0781 га, розташовану за адресою: м. Одеса, Приморський район, пров. Ломаний, буд. № 16, із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (а.с.18).

Проте, Одеською міською радою 21.09.2016 року було прийнято рішення №1114-VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким було затверджено перелік громадян, яким відмовлено у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (додаток 2).

Згідно пункт 86 Додатку №2 до рішення №1114-VII від 21.09.2016 року, позивачам було відмовлено у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянки за адресою м. Одеса, пров. Ломаний, 16. Не погоджуючись з вказаним рішенням Одеської міської ради, позивачі звернулись до суду.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Відповідно до ст.. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 3 зазначеної статті безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно з положеннями частини шостої статті 118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частиною сьомою вказаної статті ЗК встановлено, що ОСОБА_11 міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зі змісту оскаржуваного рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року №1114-VII в частині пункту №86 Додатку №2 до вказаного рішення, суд вбачає, що підставою для відмови вказано наступне: не відповідає Генеральному плану (територія багатоквартирної житлової забудови за рахунок реконструкції території ж/р «Молдованка-2»), лист УАМ від 03.03.2016 року №01-11/406-77оп, Лист УАМ від 13.06.2016 року, згідно яких передача земельної ділянки у власність вважають недоцільним. Зазначено про можливість розгляду питання щодо надання в оренду з цільовим призначенням для експлуатації існуючого домоволодіння.

Судом встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 року №6489-VІ було затверджено Генеральний план м. Одеси, розроблений державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» ім. Ю.М. Білоконя».

Згідно Генерального плану територія Ломаного провулку м. Одеси згідно умовних позначень відноситься до території багатоквартирної житлової забудови (за рахунок реконструкції території).

Згідно до ст.. 38 Земельного кодексу України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Положеннями ст.. 39 ЗК України передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами (ст.. 40 Земельного кодексу України).

19.10.2016 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 1316-VII «Про затвердження плану зонування території (зонінгу) м. Одеси». У преамбулі рішення № 1316-VII вказано, що зонінг був прийнятий відповідно до пункту 42 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 16, 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 12 Закону України «Про основи містобудування», Порядку розроблення містобудівної документації, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 листопада 2011 року № 290, на виконання пункту 3.3 рішення Одеської міської ради від 25 березня 2015 року № 6489-VI «Про затвердження Генерального плану м. Одеси» та пункту 1 рішення Одеської міської ради від 25 березня 2015 року № 6490-11 «Про розробку плану зонування території (зонінгу) м. Одеси» .

Згідно до Схеми зонування Приморського адміністративного району м. Одеси (складова графічних матеріалів зонінгу), територія Ломаного провулку м. Одеси входить до зони «Ж-5п».

Згідно до «Класифікації територіальних зон» (п. 2.4. Пояснювальної записки) зона «Ж-5п» відноситься до житлових зон і є проектною зоною змішаної забудови.

Згідно до «Переліку дозволених та допустимих видів забудови та використання земельних ділянок в межах територіальних зон» (п. 2.5. Пояснювальної записки) житлова зона «Ж-5п» як зона змішаної житлової забудови та громадської забудови призначена для розташування багатоквартирних житлових будинків поверховістю вище ніж пять поверхів, супутніх обєктів повсякденного обслуговування населення, комунальних обєктів, окремих обєктів загальноміського та районного значення».

Зазначені переважні та супутні види використання зони «Ж-5п», зокрема до супутніх видів використання зони віднесено індивідуальні житлові будинки, що існували на території зони на момент розроблення Зонінгу.

Отже, Зона «Ж-5п», до якої входить провулок Ломаний у м. Одесі, визначена Зонінгом як житлова зона із таким сумутнім видом її використання як використання під індивідуальні житлові будинки, що існували на території зони на момент розроблення Зонінгу.

Тому, суд приходить до висновку про суперечливість посилань відповідача в оскаржуваному рішенні від 21 вересня 2016 року №1114-VII в частині пункту №86 Додатку №2 до вказаного рішення на те, що земельна ділянка за адресою: м. Одеса, пров. Ломаний, 16, не відповідає Генеральному плані.

Також, суд вважає недоцільним посилання відповідача на листи УАМ від 03.03.2016 року №01-11/406-77оп, Лист УАМ від 15.06.2016 року як на підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, оскільки такі посилання не відповідають положенням ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України ( в якій передбачені підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою).

Інших обґрунтованих підстав для відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок Одеською міською радою у пункті №86 Додатку №2 до оскаржуваного рішення від 21 вересня 2016 року №1114-VII не вказано.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України).

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві (див. рішення у справі "Доменічіні проти Італії" від 15 листопада 1996 року, п. 33, Reports 1996-V).

Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вбачає, що оскаржуване рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року №1114-VII в частині пункту №86 Додатку №2 до вказаного рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, загальною площею 0,0781 га, із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою : м. Одеса, пров. Ломаний, 16, не відповідає положення ст.. 118 земельного кодексу України.

При цьому, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 в цій частині та вважає за можливе їх задовольнити.

Що стосується вимог позивачів про визнання за ними права на безоплатну передачу земельної ділянки загальною площею 0,0781 Га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: місто Одеса, провулок Ломаний, 16, то вимоги в цій частині суд залишає без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що відповідач не оспорює право позивачів на звернення до міської ради щодо приватизації земельних ділянок, а тому суд вважає, що спір з даного питання відсутній, зазначене питання щодо регулювання земельних відносин відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та відповідно до вимог закону вирішується на пленарних засіданнях відповідних рад.

Здійснюючи наглядову юрисдикцію, Суд не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи, але має перевірити, чи відповідають статті 10 рішення, які ці органи винесли, користуючись своїм дискреційним правом (див. "Фрессоз і Руар проти Франції" [GC], N 29183/95, п. 45, ECHR 1999-1).

Крім цього, згідно ОСОБА_12 N К. (80)2 Комітету ОСОБА_11 державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.80 (далі - також "ОСОБА_12 (80)2"), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (ОСОБА_12 Комітету ОСОБА_11 Європи N К. (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом ОСОБА_11 11.03.80 на 316-й нараді заступників міністрів).

За змістом вказаної правової норми вбачається, що суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними ст.. 1 ЦПК України. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Суд вбачає, що Одеська міська рада, як суб'єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень.

З вищевикладених підстав суд відмовляє у задоволенні вимог позивачів щодо зазначення, що рішення суду є підставою для розробки проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність земельної ділянки загальною площею 0,0781 Га із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: місто Одеса, провулок Ломаний, 16, а також рішення суду є підставою для отримання кадастрового номеру, державної реєстрації права приватної власності земельної ділянки за Позивачами.

Згідно ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України сторони, які приймають участь у справі, користуються рівними правами відносно надання доказів, їх дослідження та доведення до суду їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд вважає за можливе стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (пятсот пятдесят одну) гривень 20 копійок.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст..1, 15-16, 21 ЦК України; ст..2, 5, 116, 118, 121, 152 Земельного Кодексу України, Законом України «Про місцеве самоврядування», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати частково незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року №1114-VII в частині пункту №86 Додатку №2 до вказаного рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, загальною площею 0,0781 га, із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою : м. Одеса, пров. Ломаний, 16.

Стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (пятсот пятдесят одну) гривень 20 копійок.

В іншій частині вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домусчі Л.В.

15.05.2017