Справа № 654/2693/16-ц
Провадження № 2/654/68/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.02.2017 року м. Гола Пристань

Голопристанський районний суд Херсонської області

у складі: головуючого судді Ширінської О.Х.,

за участю секретаря Слюсар О.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гола Пристань цивільну справу за позовом заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі Управління Держгеокадастру у Херсонській області до Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок

у с т а н о в и в:

Заступник прокурора Херсонської області звернувся із вище вказаним позовом в інтересах держави в особі Управління Держгеокадастру у Херсонській області до Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих прав не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно із ст. 122 Земельного кодексу України розпорядником земель, про витребування яких заявлено позовні вимоги, є Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, у звязку із чим вказаний орган зазначено у якості відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного 28.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000003 з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 367 КК України встановлено факт протиправної передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Круглоозерської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Зокрема встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :09:001:0004, :09:001:0005, :09:001:0006, :09:001:0007, які є предметом досудового розслідування, знаходяться у межах нормативно визначеної 2-х кілометрової прибережної захисної смуги Чорного моря.

Опрацюванням документів та інформації щодо передачі земельних ділянок із вказаними кадастровими номерами у власність встановлено, що розпорядженням голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.08.2005 № 285 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду громадянці ОСОБА_5 із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства на території Круглоозерської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Розпорядженням голови Голопристанської райдержадміністрації від 27.10.2005 № 402 затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства земельну ділянку загальною площею 42,73 га із земель резервного фонду на території Круглоозерської сільської ради.

На виконання вказаного розпорядження 27.10.2005 районною державною адміністрацією із ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки площею 42,73 га. Договір зареєстровано у Голопристанському відділі філії ДЗК України 28.12.2005 за № 4АА 72100325.

В 2006 році ОСОБА_5 створено фермерське господарство «Хантер-2», до складу якого увійшли громадяни ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6. До складу майна фермерського господарства увійшла земельна ділянка, передана на умовах оренди ОСОБА_5

Загальними зборами членів ФГ «Хантер-2» вирішено клопотати до Голопристанської райдержадміністрації про приватизацію (безоплатну передачу у приватну власність) членам господарства земельних ділянок, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди.

Розпорядженням голови Голопристанської райдержадміністрації від 25.07.2006 № 322 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства на території Круглоозерської сільської ради громадянам-членам фермерського господарства «Хантер-2»: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6

Пунктом 1 розпорядження голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.09.2006 № 380 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки загальною площею 34,96 га громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 в розмірі земельної частки (паю) із земель, раніше наданих в оренду для ведення фермерського господарства на території Круглоозерської сільської ради.

Пунктом 3 цього розпорядження вищевказаним громадянам передано у власність земельні ділянки для ведення фермерського господарства.

Пунктом 4 розпорядження припинено договір оренди від 27.10.2005 за №4АА72100325 у звязку із поєднанням в одній особі власника та орендаря земельних ділянок.

В 2007 році заступником голови Голопристанської райдержадміністрації видано розпорядження № 118, яким внесено зміни до розпорядження від 15.09.2006 № 380, а саме доповнено пунктами 5, 6 такого змісту: «Прийняти пропозицію про зміну умов договору оренди землі від 27.10.2005 №4АА72100325 в частині зменшення орендованих за цим договором площ з 34,96 га на 7,77 га.

За розпорядженням голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.09.2006 № 380 ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, ОСОБА_7 отримала у власність земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, ОСОБА_8 отримав у власність земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, ОСОБА_6 отримав у власність земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0006.

Право власності на земельні ділянки посвідчено державними актами.

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 02.08.2016 право власності на земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, 22.12.2015 було зареєстровано за ОСОБА_5; право власності на земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, 27.10.2015 було зареєстровано за ОСОБА_7; право власності на земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, 27.10.2015 було зареєстровано за ОСОБА_8.

У подальшому право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :09:001:0005, :09:001:0007 перейшло до інших осіб:

27.10.2015 ОСОБА_7 з ОСОБА_9 укладено договір міни земельних ділянок, у звязку із чим право власності на земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, зареєстровано за ОСОБА_9;

27.10.2015 ОСОБА_8 з ОСОБА_9 укладено договір міни земельних ділянок, у звязку із чим право власності на земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, зареєстровано за ОСОБА_9.

Таким чином, власниками земельних ділянок площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005 та площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, є ОСОБА_9.

Власником земельної ділянки площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, являється ОСОБА_5.

Власником земельної ділянки площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0006, являється ОСОБА_6.

Між тим встановлено, що надання земельних ділянок у користування на умовах оренди ОСОБА_5 та подальша їх безоплатна передача у власність ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 відбулося із порушенням вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України.

У відповідності до приписів ст. ст. 19, 20 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні обєкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належить: поверхневі води, природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні обєкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Згідно із положеннями ст. 4 ВК України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ст. 60 ЗК України та ст. 58 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Частиною 5 статті 88 ВК України передбачено, що уздовж морів і навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Частиною 1 ст. 90 ВК України передбачено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обовязковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

У відповідності до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затверджених наказом Мінприроди від 05.11.04 № 434 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.11.04 за № 1470/10069, при відведенні (наданні) спірних земельних ділянок не враховано наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним Порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови КМУ № 486 від 08.05.96 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності у них», із урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно із пунктом «д» ч. 4 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

У відповідності до приписів ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно графічних матеріалів, виконаних сертифікованим інженером-землевпорядником, відстань від урізу води Чорного моря до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0004 складає 93,67 95,98 метрів; до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0005 складає 95,98 98,43 метрів; до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0006 складає 96,43 98,76 метрів; до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0007 складає 98,76 99,62 метри.

Тобто вказані земельні ділянки знаходяться на відстані від Чорного моря менше ніж 100 метрів та входять у нормативно визначену 2-х кілометрову прибережну захисну смугу Чорного моря.

Водночас, у висновках щодо погодження проекту відведення в оренду ОСОБА_5 земельної ділянки площею 42,73 га, до складу якої входять спірні земельні ділянки, перебування ділянок у межах прибережної захисної смуги не зазначено, що є порушенням Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затверджених наказом Мінприроди від 05.11.04 № 434.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

За таких обставин проект землеустрою щодо відведення в оренду ОСОБА_5 земельної ділянки для ведення фермерського господарства не міг бути погоджений.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

З урахуванням норм діючого Земельного, Водного та Цивільного Кодексів України та практики Європейського Суду з прав людини, правових позицій Верховного Суду України, позивач просить визнати недійсними пункти 1, 3 розпорядження голови Голопристанської районної державної адміністрації від 15.09.2006 № 380 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам». Визнати недійсним державний акт серії ЯБ 892933 (1АА72100095) від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, виданий ОСОБА_5. Визнати недійсним державний акт серії ЯБ № 892934 від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, виданий ОСОБА_7. Визнати недійсним державний акт серії ЯБ № 292935 від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0006, виданий ОСОБА_6. Визнати недійсним державний акт серії ЯБ № 892936 від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, виданий ОСОБА_10. Витребувати у ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області () земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005 та земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007. А також вирішити питання щодо судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача, прокурор Пластун Т.А. позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові і просила їх задовольнити. Також додала, що відповідно до п. 1 «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 р. № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони усіх категорій форм власності, родючості ґрунтів. Крім того, повноваження щодо виконання інспекційних функцій Держгеокадастром, закріплено у пункті 25.1 зазначено у Положенні, а також у п. 30 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 р. № 333. Таким чином, Головне управління Держгеокадастру в області обґрунутовано визначено в якості позивача. Крім того, в якості заперечення щодо пропуску позивачем строку позовної давності зазначила, що в наданих представником відповідача апеляційній скарзі прокурора Комсомольського району м. Херсона та ухвалах судів прокуратурою перевірялось питання законності рішення третейського суду при товарній біржі «Аграрна біржа», яким визнано право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 8, 74 га, розташовану на території Круглооозерської сільради. В даному випадку не перевірялось місце розташування ділянки. Крім того, з наданих представником відповідача документів невідомо, що спір стосувався саме тієї земельної ділянки, яка є предметом у даному спорі, відсутні дані, що ідентифікують земельну ділянку кадастровий номер, адреса. Про обставини передачі у приватну власність спірних земельних ділянок та їх подальше відчуження прокуратурі області стало відомо під час розслідування кримінального провадження, внесеного 28.10.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Тому, вважає, що строк позовної давності не пропущено.

Представник відповідача, Голопристанської райдержадміністрації ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала і просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення з даним позовом, оскільки ще у 2005 році на той час Голопристанський районний відділ земельних ресурсів (Держгеокадастр, який є позивачем у справі) погодив проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок. Тобто позивачу ще у 2005 році було відомо про відведення спірних земельних ділянок. Початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Крім того, ще у 2008 році прокурор Комсомольського району м. Херсона звертався в інтересах Курглоозерської сільської ради із заявою про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Аграрна біржа», оскаржував ухвалу Комсомольського районного суду щодо спірної земельної ділянки. Також, прокурором зазначено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, хоча жодного доказу на підтвердження своєї думку прокурором не надано. Вважає також необґрунтованим посилання прокурора на п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, оскільки мова йде про сільськогосподарські землі, які були приватизовані громадянами України в порядку діючого законодавства, а не за відплатним договором. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник відповідача ОСОБА_9 ОСОБА_4 підтримала позицію представника ОСОБА_11 і просила відмовити у задоволенні позову.

Інші сторони та їх представники у судове засіданні не зявилися без повідомлення причини своєї неявки.

Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом було встановлено, що розпорядженням голови Голопристанської районної державної адміністрації від 15.09.2006 № 380 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам» ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, ОСОБА_7 отримала у власність земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, ОСОБА_8 отримав у власність земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, ОСОБА_6 отримав у власність земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0006.

Право власності на земельні ділянки посвідчено державними актами.

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 02.08.2016 право власності на земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, 22.12.2015 було зареєстровано за ОСОБА_5; право власності на земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, 27.10.2015 було зареєстровано за ОСОБА_7; право власності на земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, 27.10.2015 було зареєстровано за ОСОБА_8.

У подальшому право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :09:001:0005, :09:001:0007 перейшло до інших осіб:

27.10.2015 ОСОБА_7 з ОСОБА_9 укладено договір міни земельних ділянок, у звязку із чим право власності на земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, зареєстровано за ОСОБА_9;

27.10.2015 ОСОБА_8 з ОСОБА_9 укладено договір міни земельних ділянок, у звязку із чим право власності на земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, зареєстровано за ОСОБА_9.

Згідно графічних матеріалів, виконаних сертифікованим інженером-землевпорядником, відстань від урізу води Чорного моря до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0004 складає 93,67 95,98 метрів; до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0005 складає 95,98 98,43 метрів; до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0006 складає 96,43 98,76 метрів; до земельної ділянки з кадастровим номером :09:001:0007 складає 98,76 99,62 метри.

Тобто вказані земельні ділянки знаходяться на відстані від Чорного моря менше ніж 100 метрів та входять у нормативно визначену 2-х кілометрову прибережну захисну смугу Чорного моря.

Частиною 5 статті 88 ВК України передбачено, що уздовж морів і навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Частиною 1 ст. 90 ВК України передбачено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обовязковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

У відповідності до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затверджених наказом Мінприроди від 05.11.04 № 434 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.11.04 за № 1470/10069, при відведенні (наданні) спірних земельних ділянок не враховано наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним Порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови КМУ № 486 від 08.05.96 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності у них», із урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно із ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає нормам закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.

Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із приписами ч. 1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на вказане, розпорядження голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.09.2006 № 380 суперечить приписам ст. ст. 20, ст. 54, ст. 84, ст. 122 ЗК України та ст. ст. 3, 4, 88 ВК України і тому у відповідності до ст. 21 Земельного Кодексу України підлягає визнанню недійсним.

У спорах, повязаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Таким чином, вимоги про витребування спірних земельних ділянок у ОСОБА_9 до державної власності узгоджуються з приписами ст. 38 ЦК України і не протирічать прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) по застосуванню статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ст. 1 Першого протоколу) з наступних підстав.

У відповідності до приписів п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки земельні ділянки, передані, зокрема, у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розпорядженням голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.09.2006 № 380, вибули з володіння держави, як власника, незаконно та поза її волею, внаслідок винесення державним органом незаконного розпорядження та у подальшому відчужені на користь іншої особи, тому вони можуть бути витребувані у ОСОБА_9, яка набула на них права власності на підставі договорів міни від 27.10.2015, які в силу своєї правової природи є відплатними договорами.

Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-3090 цс 15, у відповідності до якої норма ст. 388 ЦК України може застосуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужено третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувача та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню ст. 1 Першого протоколу Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол, ратифікований Законом України № 475/97- ВР від 17.07.1997 та з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «ОСОБА_11 та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

З огляду на характер спірних правовідносин та установлені обставини не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_9 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (ст. ст. 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є субєктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є субєктом права власності на землі державної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Крім того, ст. 6 ВК України визначає, що води (водні обєкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Згідно зі ст. ст. 4, 89 ВК України, ст. ст. 58, 61 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. При цьому прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності й у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 18, 19, 22 ЗК України прибережні захисні смуги як землі водного фонду за особливостями свого цільового призначення і правового режиму не можуть використовуватися для ведення сільського господарства.

При цьому, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється в порядку, визначеному законом (ст. 20 ЗК України). Порушення такого порядку має наслідком визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Установлено, що спірні земельні ділянки знаходиться у межах 2-х кілометрової прибережної захисної Чорного моря, що підтверджується довідкою землевпорядної організації, згідно із приписами Земельного та Водного кодексів України відносяться до земель водного фонду та маю обмежений режим використання.

З огляду на встановлені обставини, фактично відбулась неправомірна зміна цільового призначення землі, яка за законом не могла бути передана в приватну власність, проте за оспорюваним розпорядженням голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.09.2006 № 380 була передана в приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 з указівкою на цільове призначення для ведення фермерського господарства, а в подальшому земельні ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відчужені за договорами міни на користь ОСОБА_9

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення до суду з вимогою про визнання недійсними (незаконними) розпорядження, державних актів на право власності та витребування спірних земельних ділянок із володіння ОСОБА_9 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю водного фонду, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88, ч. 2 ст. 89 ВК України вздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Ведення фермерського господарства у прибережних захисних смугах навколо водойм забороняється.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За правилами ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим субєктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі обєкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га.

Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності на спірну землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень, починаючи із розпорядження голови Голопристанської райдержадміністрації про передачу в оренду ОСОБА_5 земельної ділянки для ведення фермерського господарства, оспорюваного розпорядження голови Голопристанської райдержадміністрації від 15.09.2006 № 380 про надання у приватну власність ОСОБА_5,ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 спірних земельних ділянок за межами населеного пункту та наступного укладення договорів міни земельних ділянок.

Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Указані норми Водного та Земельного Кодексів України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Вимоги про витребування спірних земельних ділянок із володіння ОСОБА_9 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в звязку з порушенням органом державної влади низки вимог Водного та Земельного кодексів України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляду на вищенаведене, відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, обєктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому ці земельні ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Вказані висновки ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 29.06.2016 у справі 6-1376 цс 16 про застосування прецедентної практики (рішень) ЄСПЛ щодо ст. 1 Першого протоколу та вказаних норм Водного Кодексу України та Земельного Кодексу України.

Представниками відповідачів надана письмова інформація з додатками від державного підприємства «Херсонський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в якій зазначено, що згідно з матеріалами землевпорядних документацій минулих років землі, які в подальшому були надані у власність громадянам ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 раніше перебували у користуванні радгоспу «Чорноморський», КСП «Чорноморський» як землі сільськогосподарського призначення, угіддя: рілля, пасовище.

В той же час, відповідачами не надано рішень відповідних органів виконавчої влади та актів, які б підтверджували відведення та надання у користування безстрокове або тимчасове спірних земельних ділянок відповідно до вимог ст. ст. 16, 20, 50, 54 Земельного кодексу УРСР в редакції 1970 року, до набуття чинності Водним Кодексом України 13.06.1995 року.

Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки з наданих представником відповідача документів невідомо, що спір, який був предметом розгляду Комсомольським районним судом м. Херсона у 2008-2009 роках за скаргою прокурора Комсомольського району стосувався саме тієї земельної ділянки, яка є предметом у даному спорі, в матеріалах відсутні дані, що ідентифікують земельну ділянку кадастровий номер, адреса. Про обставини передачі у приватну власність спірних земельних ділянок та їх подальше відчуження прокуратурі області стало відомо під час розслідування кримінального провадження, внесеного 28.10.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, право власності на спірні земельні ділянки було зареєстровано за відповідачами у 2015 році.

З огляду на вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 60, , 88, 179, 209, 212, 213, 215, 217 ЦПК України, ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 6, 88, 89 ВК України , ст. ст. 18, 19, 20, 22, 58, 59, 61, 122, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 21, 388, 393 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі Управління Держгеокадастру у Херсонській області задовольнити.

Визнати недійсними пункти 1, 3 розпорядження голови Голопристанської районної державної адміністрації від 15.09.2006 № 380 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам».

Визнати недійсним державний акт серії ЯБ 892933 (1АА72100095) від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0004, виданий ОСОБА_5.

Визнати недійсним державний акт серії ЯБ № 892934 від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005, виданий ОСОБА_7.

Визнати недійсним державний акт серії ЯБ № 292935 від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,74 га, кадастровий номер :09:001:0006, виданий ОСОБА_6.

Визнати недійсним державний акт серії ЯБ № 892936 від 06.10.2006 на право власності на земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007, виданий ОСОБА_10.

Витребувати у ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області () земельну ділянку площею 8,7408 га, кадастровий номер :09:001:0005 та земельну ділянку площею 8,7403 га, кадастровий номер :09:001:0007.

Стягнути з Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь прокуратури Херсонської області в пропорційному відношенні судовий збір у розмірі 9 646 грн., тобто по 1 607, 66 грн. з кожного з відповідачів.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Херсонської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, шляхом подачі апеляційного скарги через районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Суддя О. Х. Ширінська