Провадження 2 /263/409/2017
У Х В А Л А

27.02.2017 року місто Маріуполь

Жовтневий райсуд м. Маріуполя під головуванням судді Ікорської Є.С. при секретарі Турчиній Н.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні суду знаходиться вищевказаний позов.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість по орендній платі за користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст.205 ч.1 п.1 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з договору оренди земельної ділянки від 02.02.2010 року, укладеного між Маріупольською міською радою і ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, згідно з п.5.1 земельна ділянка передавалася в оренду з метою роздрібної торгівлі у неспеціалізованому магазині (функціонування магазину), що само по собі передбачає здійснення господарської діяльності і отримання прибутку, а з п.9.1 вбачається право відповідачів господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди.

Крім того, із свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи підприємця вбачається, що усі відповідачі мали статус фізичної особи-підприємця на момент укладення договору оренди. Проте на даний час статус фізичної особи-підприємця мають ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наразі не здійснюють підприємницьку діяльність.

З матеріалів справи вбачається, що магазин, розташований за адресою: вул.Енгельса, 28 м.Маріуполя, належить відповідачам на праві спільної часткової власності, для функціонування якого необхідно отримати у власність чи користування земельну ділянку, на якій даний магазин знаходиться.

Зміст договору оренди земельної ділянки дає підстави вважати, що правовідносини, які виникли між сторонами, пов'язані з господарською діяльністю і мають ознаки господарських, що в розумінні п.14 постанови Пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зумовлює визначення спору як господарського.

Відповідно до статей 1, 12, 41 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає положенням статті 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно з вимогами ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Приписами статті 55 ГК України визначено, що суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ», за загальним правилом розмежування компетенції з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається в залежності від суб'єктного складу учасників. Ті земельні відносини та пов'язані з ними майнові відносини, сторонами яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 року «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно з розясненнями, викладеними у п.14 Пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб'єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності. Після припинення провадження у господарській справі з підстави, наведеної вище, спори за участю таких осіб підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що наразі припинено підприємницьку діяльність відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5, то провадження у справі за вимогами, заявленими до цих відповідачів підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а стосовно відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в порядку господарського судочинства.

Враховуючи наведене, суд вважає, що спір між сторонами Маріупольською міською радою та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства, а тому провадження по справі підлягає закриттю, а щодо вимог, предявлених до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розгляд слід продовжити в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 205 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою, продовживши розгляд справи в частині вимог, предявлених Маріупольською міською радою до ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Є.С.Ікорська