ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 року м. Київ
Судові палати у цивільних та адміністративних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_10 до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про стягнення коштів за заявою ОСОБА_10, подану представником ОСОБА_11, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л и :

У червні 2015 року ОСОБА_10 звернувся до суду з відповідним позовом, посилаючись на те, що 20 лютого 2015 року у зв'язку з невиконанням публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (далі - ПАТ «Укргазвидобування») зобов'язань за кредитним договором перед публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») останнє здійснило списання грошових коштів з рахунків позивача в сумі 46 млн грн відповідно до умов пункту 1.3 договору поруки. Отже, у відповідача з цієї дати виникли зобов'язання перед позивачем у межах погашеної суми заборгованості. У зв'язку із цим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 46 млн грн., сплачених на погашення кредитного договору останнього, та 4 млн 769 тис. 506 грн 85 коп. відсотків, нарахованих відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_10 46 млн грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 травня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_10 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 травня 2016 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року заявник порушує питання про скасування постановлених у справі рішення суду апеляційної інстанції й ухвали суду касаційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини другої статті 556 ЦК України та статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підтвердження підстави подання заяви про перегляд судових рішень заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого і 2 березня 2016 року, 25 січня 2017 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 3605 ЦПК України суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Під час розгляду справи суди встановили таке.

30 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 (далі - кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування окремими частинами на умовах, визначених кредитним договором, у межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 млн грн, зі сплатою за користування кредитом 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 29 вересня 2014 року (пункт 1.1 кредитного договору).

08 листопада 2013 року між Національним банком України (далі - НБУ України) (заставодержатель) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-11 із внесеними змінами та доповненнями від 27 грудня 2013 року, предметом якого є майнові права за кредитним договором від 30 вересня 2013 року.

14 липня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_10 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий (для своїх)» у гривнях № 001-9508-140714, відповідно до якого позивач як вкладник розмістив у банку грошові кошти (вклад) в сумі 4 млн грн зі строком розміщення вкладу до 19 липня 2015 року на вкладному рахунку № НОМЕР_1.

16 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_10 було укладено договір № 001-9508-161214 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах CШA, відповідно до якого, позивач як вкладник розмістив у банку грошові кошти в сумі 1 млн 694 тис. 034 долари США 46 центів зі строком розміщення вкладу до 16 березня 2015 року на вкладному рахунку № НОМЕР_2.

28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_10 було укладено договір поруки № П (далі - договір поруки), згідно з яким ОСОБА_10 зобов'язався перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником умов кредитного договору № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року.

Сторони цього договору погодили, що загальний обсяг відповідальності поручителя не може перевищувати в еквіваленті 46 млн грн за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором (пункт 2.2 договору поруки).

Відповідно до пункту 1.3 цього договору поручитель доручив кредитору в разі невиконання позичальником забезпечених порукою зобов'язань здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунків поручителя, відкритих у ПАТ «Дельта Банк».

20 лютого 2015 року з рахунків позивача № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 було списано відповідно 4 млн грн та 1 млн 535 тис. 199 доларів США 4 центи в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 вересня 2013 року, що підтверджується меморіальними ордерами № 17488373, 17488827, 17487664 та виписками з рахунків позивача від 30 червня та 14 липня 2015 року. Всього з рахунків позивача було списано 46 млн грн.

23 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» листом повідомив ОСОБА_10 про те, що у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором здійснено списання коштів у рахунок погашення заборгованості в сумі, еквівалентній 46 млн грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що перерахування банком коштів з рахунку поручителя на позичковий рахунок боржника на погашення заборгованості боржника за кредитним договором вважається погашенням заборгованості в грошовій формі, яку мав право приймати банк, а тому зобов'язання вважається повністю виконаним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що перерахування банком коштів з рахунку поручителя на позичковий рахунок боржника на погашення заборгованості боржника за кредитним договором не вважається погашенням заборгованості в грошовій формі, яку мав право приймати банк, а тому зобов'язання залишається не виконаним.

У наданих заявником ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 24 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що підставою заміни кредитора у кредитних зобов'язаннях є факт виконання третьою особою (поручителем) зобов'язання боржника;

- від 2 березня 2016 року предметом розгляду касаційним судом були судові рішення, постановлені у спорі про визнання недійсною угоди про розірвання кредитного договору та звернення стягнення на предмет застави;

- від 25 січня 2017 року суд касаційної інстанції при розгляді спору про визнання недійсним договору поруки направив справу на новий розгляд з огляду на неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, що мали значення для правильного вирішення спору, а також у зв'язку з тим, що спори між двома юридичними особами віднесені до юрисдикції господарських судів.

У наданій заявником ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2016 року суд касаційної інстанції зазначив, що в разі припинення дії кредитних договорів у зв'язку з виконанням поручителем зобов'язань боржника шляхом перерахування коштів з рахунку поручителя, заборгованість за кредитним договором вважається повністю погашеною.

Таким чином, наведені судові рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких постановлені надані для порівняння ухвали, наявні різні фактичні обставини, інше матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та різний предмет спору.

Отже, порівняння наданих ухвал з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України, судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и :

У задоволенні заяви ОСОБА_10 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: О.Ф. Волков

М.І. Гриців

В.І. Гуменюк

О.В. Кривенда

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

О.Б. Прокопенко

Я.М. Романюк