Справа № 461/8097/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/1947/17 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні його позову до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. «завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області при розгляді його звернення від 28.08.2014 року» (а.с. 28-30).

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права (а.с. 28-30).

Апелянт, будучи своєчасно належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 47), в судове засідання не з'явився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 295 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

В той же час, позивач подав апеляційну скаргу, більшу частину тексту якої складають цитати з норм матеріального та процесуального права, а решту її тексту становлять доводи, які ним було наведено у позовній заяві, однак у ній не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необгрунтованість оскаржуваного ним рішення (не зазначено, які саме обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції були встановлені неповно та (або) неправильно; які докази по справі судом були неправильно досліджені чи оцінені), не наведено нових обставин, що підлягають встановленню, або доказів, які підлягають дослідженню чи оцінці, так само, як не зазначено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Як вбачається зі змісту роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону „Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2), і що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3).

Як вбачається з матеріалів, зокрема - зі змісту позовних вимог, предметом позову є «стягнення 1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди нанесеної в результаті приниження честі, гідності, ділової репутації» «в результаті незаконних дій посадових осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області при розгляді його звернення від 28.08.2014 року».

Позовні вимоги позивач обґрунтовував постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2016 року, якою було задоволено його заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2015 року у справі №813/8070/14, скасовано згадану постанову та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано інформацію внесену в лист за вих.№ 18/1220 від 19.09.2014 року Головним управлінням МВС України у Львівській області щодо переліку предметів речового майна, які ОСОБА_3 повинен був отримати за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області - неповною. Визнано порушення Головним управлінням МВС України у Львівській області вимог ст. 40 Конституції України, Закону України "Про інформацію", Закону України "Про доступ до публічної інформації" щодо надання неповної відповіді на звернення ОСОБА_3 від 28.08.2014 року. Зобов'язано Головне управління МВС України у Львівській області додатково включити до розрахунку грошової компенсації за недоотримані ОСОБА_3 своєчасно предмети речового майна, які він повинен був отримати згідно наказу МВС України №148 від 15.02.2001 року за період несення служби в Сокальському РВ УМВС у Львівській області з урахуванням інформації викладеної у листі Головного управління МВС України у Львівській області № Б/342 від 16.05.2016 року. Зобов'язано Головне управління МВС України у Львівській області на підставі вимог ст.40 Конституції України, Закону України "Про інформацію", Закону України "Про доступ до публічної інформації та з урахуванням листа Головного управління МВС України у Львівській області №Б/342 від 16.05.2016 року надати ОСОБА_3 обґрунтовану, повну та вичерпну відповідь на звернення від 28.08.2014 року.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту вище згаданої постанови Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2016 року, в порушення вимог ст. 40 Конституції України, Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації» відповідач, ГУ МВСУ у Львівській області, листом від 19.09.2014 року за вих. 18/1220 дав неповну інформацію ОСОБА_3 на звернення останнього від 28.08.2014 року щодо переліку предметів речового майна, право на отримання якого позивач мав за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВСУ у Львівській області.

В той же час, ні позовна заява, ні апеляційна скарга ОСОБА_3 не містять доводів стосовно того, як саме надання йому неповної інформації щодо переліку предметів речового майна, які він мав би отримати за період несення служби в органах МВС України, стало результатом «приниження честі, гідності, ділової репутації» ОСОБА_3 та стало причиною його «втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ».

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 січня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: