Справа №478/2311/16-ц 02.03.2017 02.03.2017 02.03.2017
Провадження №22-ц/784/584/17
Головуючий у першій інстанції-Сябренко І.П.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

розглянувши у відсутності сторін у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

ОСОБА_3

про визнання договору дійсним

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з зазначеним позовом.

Позивачка зазначала, що у жовтні 2009 року домовилась з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 та заплатила обом по 2 500 грн. за належну кожній співвласниці частку будинку. Проте нотаріально договір купівлі-продажу посвідчено не було у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не з'явилась до нотаріуса для оформлення угоди. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. ЇЇ спадкоємцем є ОСОБА_3

Посилаючись на те, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, відбулось повне виконання його умов, але відповідачі ухились від його нотаріального посвідчення, а згодом одна із співвласниць померла, ОСОБА_1 просила визнати дійсним договір купівлі-продажу ? частки спірного будинку з ОСОБА_2 та ? частки цього будинку з ОСОБА_4

Відповідачка ОСОБА_2 у судові засідання не з'являлась, подала заяву про визнання позову.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з'являвся, своєї думки стосовно позову не висловив.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилалась на ті ж обставини, якими обґрунтовувала позов, та вважала, що суд першої інстанції помилково оцінив зібрані докази щодо дійсного укладення правочину.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Позивачка ОСОБА_1 повідомила суд ( у телефонному режимі) про неможливість явки до суду та просила розглядати справу без її участі. Відомостей про причини неявки відповідачів до суду не надійшло.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 - 11/18 часток та ОСОБА_2 - 7/18 часток (а.с.34,47).

15 жовтня 2009 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 2500 грн. за продаж 1/2 частки вищеназваного житлового будинку.

16 жовтня 2010 року ОСОБА_5 переказала поштовим переказом на ім'я ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 2500 грн. з пропозицією нотаріального оформлення договору купівлі-продажу (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла (а.с. 37).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась (а.с. 41).

Вважаючи договір купівлі-продажу житлового будинку зі співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладеним за правилами статей 638, 640 ЦК, позивачка просила про судове визначення правочину дійсним.

Вирішуючи питання про законодавче врегулювання спірних правовідносин, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з нормами статті 657 ЦК, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (2009 рік), що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У разі недодержання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК).

Моментом укладення договору, який підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, вважався момент державної реєстрації правочину (частина 3 статті 640 ЦК у редакції, яка діяла до 11 лютого 2010 року).

Правилами частини 2 статті 210 ЦК також було передбачено, що правочин, який підлягає державній реєстрації у відповідності до вимог закону, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але один із сторін ухилився від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

З системного аналізу наведених правових норм (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що частина 2 статті 220 ЦК не може бути застосована щодо правочинів, які підлягали і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язувався з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (пункт 13 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку, який мав бути укладеним у період 2009-2010 року, підлягав не тільки нотаріальному посвідченню, але й державній реєстрації, то така угода між ОСОБА_7 та співвласником (співвласниками) є неукладеною та не може бути визнана дійсною за правилами статті 220 ЦК.

Іншого правового механізму для визнання угод дійсними діюче законодавство не передбачає.

Правила статей 638 та 640 ЦК, на які посилається позивачка, не є підставою для судового визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Крім того, зміст частини 2 статті 220 ЦК свідчить про те, що її правила можуть бути застосовані до угод, за якими сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов.

Але з матеріалів справи не вбачається досягнення будь-яких угод між ОСОБА_7 та співвласником ОСОБА_4 щодо купівлі її частки та умов продажу. Не визначено і час укладення між ними правочину.

Не дотримано в угоді між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, якщо вона і мала місце, письмової форми угоди, що також є необхідною умовою для застосування правил статті 220 ЦК.

Не відповідає і розмір частки ОСОБА_2, який їй дійсно належить (а.с. 47) та який зазначено нею у розписці (а.с. 9).

До того ж, будь-яких перешкод для укладення та належного посвідчення договору купівлі-продажу між позивачкою та ОСОБА_2 не вбачається.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених статтею 220 ЦК підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу між ОСОБА_1, як покупцем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_4, як продавцями, відповідає обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить.

Підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська