У Х В А Л А

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 січня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 55 тис. доларів США на строк до 10 січня 2017 року. У результаті неналежного виконання умов цього договору утворилася заборгованість, яку він, незважаючи на вимоги, не погасив. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2010 року з ОСОБА_3 стягнуто суму основної заборгованості за кредитом у розмірі 547 881 грн. 68 коп. Вказане рішення суду не виконано.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») було укладено договір факторингу, зокрема й вказаного вище кредитного договору. Того ж дня ФК «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу відступило право вимоги за цим договором ТОВ «Кредитні ініціативи».

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по відсотках у розмірі 975 388 грн. 90 коп.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 13 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 529 234 грн. 69 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» пропустило строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування наслідків спливу якого заявив відповідач.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не виконав рішення суду, яким з нього стягнуто суму основної кредитної заборгованості, тому позивач мав право нараховувати відсотки за користування кредитом з 28 листопада 2012 року по 01 листопада 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності перед зверненням до суду.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 11 січня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 55 тис. доларів США на строк до 10 січня 2017 року.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2010 року з відповідача стягнуто суму основної заборгованості за кредитом у розмірі 547 881 грн. 68 коп.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, зокрема й вказаного вище кредитного договору. Того ж дня ФК «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу відступило право вимоги за цим договором ТОВ «Кредитні ініціативи».

Отже, в силу ст. ст. 512, 516 ЦК України ТОВ «Кредитні ініціативи» стало новим кредитором ОСОБА_3

Пред'являючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» посилалось на те, що ОСОБА_3 не виконав рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2010 року, що є підставою для нараховувати відсотків за користування кредитом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Поряд із цим, за змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України, змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-2631цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку про те, що загальний строк позовної давності обмежується трьома роками перед зверненням кредитора до суду, а починається з настанням певних подій (фактів), які свідчать про порушення прав особи (прострочення сплати, ухвалення рішення суду про стягнення основної заборгованості) у межах строку позовної давності.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, не дав належної правової оцінки тому, що рішення Садгірського районного суду м. Чернівці, яким з ОСОБА_3 стягнута сума основної заборгованості за кредитом, було ухвалено 18 січня 2010 року, із позовом до суду позивач звернувся у грудні 2015 року, а відсотки за цим кредитом нараховані по 01 листопада 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 13 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М.Фаловська