Дата документу 13.09.2017 Справа № 554/1596/17

Провадження №2/554/1589/2017

РІШЕННЯ
Іменем України

13 вересня 2017 року м.Полтава
Октябрський районний суд м.Полтави
в складі головуючого судді Чуванової А.М.
при секретарі: Садошенко М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, у зв`язку з незаконним звільненням, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення на позов. Пояснили, що особливий період вказаний в контракті як строк контракту; воєнний стан не оголошувався, рішення про мобілізацію не приймалося; позивач добровільно була призвана; зараз офіційно триває мирний період; позивач не може бути поновлена на роботі, бо її посада скорочена. Просили відмовити у задоволенні позову, оскільки для збереження місця роботи та виплати середньомісячної заробітної плати до закінчення особливого періоду або рішення про демобілізацію немає законних підстав.
Суд, заслухавши позивача, представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 03.11.2014 року була прийнята на роботу, згідно наказу №3 від 03.11.2014 року, медичною сестрою інфекційного відділення військової частини НОМЕР_1 ; на підставі: заяви ОСОБА_1 , трудового договору від 03.11.2014 року (а.с.96).
01.09.2016 року позивач уклала контракт на проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.6-7).
Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2016 року №182 ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків за посадою зі збереженням місця роботи та посади з 31.08.2016 року, у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом (а.с.11).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2017 року №16 скасовано п.2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2016 року №182 та працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 медичну сестру інфекційного відділення звільнено з роботи 31.08.2016 року, у зв`язку з вступом на військову службу, п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.13).
Відповідно до п.3 ч. ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час укладення контракту позивачем) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Із змісту цієї норми вбачається, що для вирішення питання про наявність у працівника права на гарантії, передбачені нею, мають значення види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 р. № 1932-XII ( далі Закон № 1932-XII ), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 р. № 3543-XII ( далі - Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Статтею другою Закону № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Статтею третьою цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Статтею першою Закону N 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.
Зокрема визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення, наведеного у статті першій Закону № 1932-XII, вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.
За таких обставин, висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.
Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 р. № 183/98- ВР (далі - Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Закон «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно зі ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом .
Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Відповідно до ст. 20 цього Закону на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року,прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 грудня 2014 року почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи Президент не приймав.
Навпаки, Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас.
Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації, було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів Президент не приймав.
Така ж позиція щодо визначення дії особливого періоду викладена в листі Міноборони від 20.10.2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року (справа N800/582/14), який, виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Ураховуючи зазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.
Крім того, на час укладення контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України від 05.03.1998 року «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Відомі події на Сході України свідчать про кризову ситуацію в державі.
Таким чином, на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою ст.119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за нею на час дії контракту місця роботи та посади у військовій частині НОМЕР_1 , то у відповідача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України .
За такого суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому її трудові права підлягають захисту шляхом поновлення на роботі на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України.
Посилання відповідача на недоведеність факту порушення конституційних прав позивача, а відтак і відсутність підстав для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням обставин даної справи, є необґрунтованими, оскільки проведене з порушенням вимог чинного законодавства звільнення позивача з посади свідчить про порушення її прав.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).
Згідно довідок відповідача, розрахунку позивача, ОСОБА_1 отримувала заробітну плату у відповідача за липень 2016 року 4285,52 гривень, за серпень 2016 року 4088,96 гривень. Середньомісячна заробітна плата, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням ОСОБА_1 , складає 4187,24 гривень.
Оскільки, матеріали справи не містять інших доказів доходу позивача, та відповідач не надав даних, які б спростували розрахунки позивача, суд вважає покласти в основу рішення вказані вище довідки відповідача та розрахунки позивача.
Отже, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2016 року по 13.09.2017 року. Середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 місяці, передуючі звільненню становить 194,75 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць в сумі 4187,24 гривень слід допустити до негайного виконання.
Враховуючи норми ч. 1 ст. 88 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1920 гривень.
Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст.119,235 КЗпП України, суд,-
ВИРІШИВ:
ПозовОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, у зв`язку з незаконним звільненням, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2016 року №182 (зі змінами, внесеними наказом від 25.01.2017 року №16) про звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Поновити ОСОБА_1 на посаді медичної сестри інфекційного відділення військової частини НОМЕР_1 .
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 4187,24 гривень.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1920 гривень.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М. Чуванова