УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа - публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго», про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що йому, як співробітнику відкритого акціонерного товариства «ЕК «Дніпрообленерго» (далі - ВАТ «ЕК «Дніпрообленерго»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго» (далі - ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго»), було надано службове житло, а саме вказаний вище будинок, а у 2001 році він став на облік та зареєстрував місце постійного проживання у вказаному будинку разом із членами своєї сім'ї.

Позивач вказував, що у 2003 році ВАТ «ЕК «Дніпрообленерго» передало спірний будинок у комунальну власність Китайгородській сільській раді, однак відомості щодо державної реєстрації переходу права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна відсутні.

Посилаючись на те, що він разом із своєю сім'єю відкрито та безперервно проживав у зазначеному будинку на протязі більш 12 років, а тому набув на нього право власності з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області

від 06 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що ОСОБА_4 був обізнаний про те, що спірний будинок знаходиться у комунальній власності Китайгородської сільської ради, проте будь-яких доказів на підтвердження відмови сільради від права комунальної власності на будинок не надав, а тому врахувавши, що необхідною умовою для застосування положень ст. 344 ЦК України є безтитульність володіння та добросовісність заволодіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області

від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О. Писана