Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконними дії начальника Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії бурового управління «Укрбургаз» Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування») ОСОБА_5 щодо ненадання йому відпустки; скасувати наказ начальника БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» від 30 грудня 2014 року про звільнення позивача з посади начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України і поновити його на цій посаді з 30 грудня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 16 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1994 року він працював у Стрийському управлінні технічного транспорту і спецтехніки АТ «Укргазпром», з 02 грудня 2013 року - на посаді начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки. За період роботи з 10 липня 2012 року по грудень 2014 року він набув право на 92 дні щорічної оплачуваної відпустки; відповідно до графіку відпусток на підприємстві у 2014 році він мав піти у відпустку у жовтні 2014 року. Оскільки до 08 грудня 2014 року він хворів, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності, початок його відпустки змістився на грудень 2014 року. 03 грудня 2014 року він звернувся до начальника БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 із заявою про надання відпустки тривалістю 84 календарних дні з 08 грудня 2014 року, яку обґрунтував перебуванням дружини на останніх тижнях вагітності і необхідністю доглядати двох малолітніх дітей. На вказану заяву він отримав відмову із посиланням на проведення інвентаризації та передачу товарно-матеріальних цінностей іншій особі. 09 грудня 2014 року він повторно подав керівництву заяву про надання відпустки з 15 грудня 2014 року тривалістю 77 календарних дні, на яку також отримав відмову із посиланням на те, що відпустка буде надана з 22 грудня 2014 року після проведення інвентаризації та передачі товарно-матеріальних цінностей іншій особі. 10 грудня 2014 року на підприємстві було проведено інвентаризацію, яка не виявила порушень у збереженні ним товарно-матеріальних цінностей, але іншій особі їх передано не було. 11 грудня 2014 року начальником БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 видано наказ про перевезення в Стрийський цех технічного транспорту і спецтехніки частини матеріальних цінностей із ліквідованої Івано-Франківської дільниці. Зазначений наказ, як він вважає, видано з метою створення штучних перешкод в отриманні ним відпустки, оскільки жодних вагомих підстав для негайного перевезення матеріальних цінностей із Івано-Франківської дільниці, яка знаходиться на відстані 168 км від м. Стрий, не було. Розуміючи, що до 22 грудня 2014 року виконати наказ начальника БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 від 11 грудня 2014 року неможливо, він 12 грудня 2014 року направив йому службову записку із повідомленням про те, що з 15 грудня 2014 року відбуває у щорічну відпустку тривалістю 37 днів за сімейними обставинами. Після його невиходу 15 грудня 2014 року на роботу керівник БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 звернувся до профспілкової організації із поданням про звільнення його з роботи у зв'язку з прогулом і 30 грудня 2014 року профспілкова організація таку згоду надала. Рішення профспілкової організації вважає незаконним, оскільки повідомлення про засідання профспілкового комітету він отримав 30 грудня 2014 року. 30 грудня 2014 року начальник БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 наказом № 643-к звільнив його з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 79 КЗпП України, ч. 10 та ч. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

За змістом ч. 4 ст. 80 КЗпП України, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про відпустки», у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

Разом із тим п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки позивач із 01 жовтня 2014 року по 08 грудня 2014 року перебував на лікарняному, то з урахуванням вимог ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка позивача, установлена графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ, підлягала обов'язковому перенесенню на інший період, і новий термін її надання повинен був встановлюватися за згодою сторін.

Проте, як установив суд, позивач не звертався до відповідача з заявою про надання відпустки з 22 грудня 2014 року, як йому було запропоновано відповідачем.

Судами установлено, що 15 грудня 2014 року позивач був відсутнім на робочому місці з 08.00 год. за нез'ясованими причинами, що підтверджується актом від 15 грудня 2014 року № 57 (а. с. 79).

Наказом за підписом в.о. начальника Шебелинського ВТТ і СТ ОСОБА_6 від 17 грудня 2014 року № 1417 було наказано провести службове розслідування та з'ясувати причини відсутності на робочому місці позивача (а. с. 91).

Листом від 16 грудня 2014 року № 366 відповідач звернувся до позивача щодо надання пояснень про причини відсутності на роботі (а. с. 39).

17 грудня 2014 року позивач надав відповідачу пояснення, в якому зазначив, що у зв'язку з тим, що ним попередньо подавалися заяви про відпустку з 15 грудня 2014 року, він пішов у відпустку, тому вважає причину його відсутності поважною, враховуючи той факт, що його дружина є вагітною третьою дитиною на останньому тижні вагітності (а. с. 40).

Так, суд вважав, що факт відсутності позивача на робочому місці з 08.00 год. за нез'ясованими причинами підтверджується актами від 15 грудня 2014 року № 57, від 16 грудня 2014 року № 58, від 17 грудня 2014 року № 59, від 18 грудня 2014 року № 61, від 19 грудня 2014 року № 62, від 22 грудня 2014 року № 63, від 23 грудня 2014 року № 64, від 24 грудня 2014 року № 65, від 25 грудня 2014 року № 66, від 26 грудня 2014 року № 67, від 29 грудня 2014 року № 68, поясненнями позивача від 17 грудня 2014 року, актом проведення службового розслідування від 17 грудня 2014 року № 60 (а. с. 79-90, 92).

Згідно з випискою з протоколу № 28 засідання Первинної профспілкової організації від 30 грудня 2014 року, Первинна профспілкова організація Стрийського цеху технологічного транспорту і спеціальної техніки Шебелинського відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки дала згоду на звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул (у тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (а. с. 57).

Наказом Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» від 30 грудня 2014 року № 643-к звільнено з роботи позивача, начальника Стрийського цеху, з 30 грудня 2014 року за прогули (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (з 15 грудня 2014 року), за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 58).

Листом від 30 грудня 2014 року № 400 відповідач повідомив позивача про його звільнення з роботи наказом від 30 грудня 2014 року № 643-к на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та необхідність прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки (а. с. 59).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання дій начальника Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 щодо ненадання відпустки позивачу незаконними; скасування наказу Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 від 30 грудня 2014 року № 643-к, яким позивача звільнено з посади начальника Стрийського цеху за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогули (у тому числі відсутність на роботі більше трьох один протягом робочого дня) без поважних причин; поновлення позивача на посаді начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки з 30 грудня 2014 року та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 30 грудня 2014 року по час ухвалення судового рішення.

Так, на підставі наявних у справі доказів суд фактично обґрунтовано вважав, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог КЗпП України, враховуючи, що позивач самовільно, без погодження з відповідачем не вийшов на роботу з 15 грудня 2014 року, тобто вчинив прогул.

У зв'язку з цим суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні підстави вважати порушеними трудові права позивача.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, достатньо повно встановив обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення відповідачем трудових прав позивача; поважності причин відсутності працівника на роботі були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які на підставі наявних у справі доказів не встановили факту порушення відповідачем трудових прав позивача, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

У зв'язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги щодо невстановлення судами розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи щодо невстановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, згідно з якими під час розгляду справи судами достатньо повно установлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову і характер спірних правовідносин.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко