Справа № 308/5727/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.,

суддів: Фазикош Г.В., Готра Т.Ю.,

секретарі Шукаль О.Я.,

за участі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору міни недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, яким просить: розірвати договір міни від 27 квітня 2016 року зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_6 за №548; стягнути на її користь з відповідачки ОСОБА_2 174 059,75 грн. матеріальних збитків, отриманих в результаті переїзду; зобовязати ОСОБА_2 в місячний строк перевезти її з речами в місто Ужгород за рахунок ОСОБА_2 (переїзд та погруз погрузочно-розгрузочні роботи); стягнути на її користь з відповідачки компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року в задоволенні уточненого позову ОСОБА_5 про визнання договору міни недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої відповідачем та зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1, 88 в м. Ужгороді.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року про відмову у задоволені позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, мотивуючи неповним зясуванням судом обставин справи, порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу і просили задовольнити з підстав зазначених в ній.

Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір міни квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6Д, та зареєстрований у реєстрі за №548. Відповідно до умов договору ОСОБА_5 передала у власність (поміняла) ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Козин, вул. Моргунівка, 23б та земельну ділянку площею 0,1203 га., кадастровий номер :05:205:0002, що знаходиться за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Козин, вул. Моргунівка (а.с.5-6).

Згідно п. 1.8.1 договору міни сторони при підписанні договору засвідчили, що житло незазначених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням, зазначеного в цьому договорі, нерухомого майна немає; внаслідок відчуження нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (в тому числі, інтереси малолітніх чи неповнолітніх дітей); у квартирі та житловому будинку малолітні, неповнолітні діти та недієздатні чи обмежено дієздатні особи не проживають та не зареєстровані (а.с.5-6).

На думку колегії суддів, зміст договору міни від 27.04.2016 року не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства або інтересам. При укладені договору міни у сторін був необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, з метою реального обміну нерухомого майна, що підтверджується попереднім оглядом обєктів нерухомого майна та переїздом у вказані житлові приміщення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору. Договір є обовязковим для виконання сторонами згідно (ст.629 ЦК України).

Згідно ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Відповідно до ст.716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.215 ЦК України та згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України в абз.5 п. 5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного договору недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією з сторін, як і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчинення правочину.

Згідно ст.204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Доводи апелянта щодо визнання договору міни недійсним, так як відповідач ОСОБА_2 ввела її в оману не повідомивши про відсутність відповідної інфраструктури біля будинку, відсутність належного відводу каналізаційних стоків, не проінформувавши про неможливість проведення телефонного зв'язку, інтернету та телебачення, апеляційний суд відхиляє як такі, що не можуть вплинути на вирішення спору по суті. Враховуючи норми ч.2, 3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення ОСОБА_5 при укладені договору міни від 27.04.2016 року було вільним та відповідало її внутрішній волі, що підтверджується попереднім оглядом житлового будинку та земельної ділянки, тобто, позивачем не доведено, в розумінні ст.229, 230 ЦК України, що мала місто помилка чи обман, а також, це має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Це також підтверджується і п.п.1.10, 1.8.2, 3.8 договору міни від 27.04.2016 року.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта на те, що в будинку до підписання договору міни проживали та були зареєстровані неповнолітні і ОСОБА_2 не було отримано дозвіл опікунської ради суд відхиляє, зважаючи на те, що на момент вчинення правочину, а саме договору міни від 27.04.2016 року, в житловому будинку були відсутні зареєстровані малолітні чи неповнолітні особи, та ОСОБА_1 не надала суду ніяких доказів порушень майнових прав неповнолітньої дитини відповідачки (відповідно до правового висновку Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі №6-4940 цс15).

Вказане підтверджується відповіддю Козинської сільської ради від 10.02.2017 року наданої на запит Апеляційного суду Закарпатської області, згідно якої вбачається, що на момент укладення договору міни неповнолітня ОСОБА_7 була знята з реєстраційного обліку. на даний час вона проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається в Ужгородській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 19. А тому твердження апелянта про порушення прав неповнолітньої особи не має підгрунтя.

Крім того позивачем не надано доказів, що підтверджують право позивача представляти інтереси ОСОБА_7 чи заявляти в її інтересах відповідні вимоги.

Твердження апелянта про необхідність при оформленні договору висновку органу опіки і піклування спростовується ч.2 ст.29 ЦК України, згідно якої - фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Такі обмеження відсутні.

Крім того, коли з поданих нотаріусу документів, встановлено, що дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Відповідно до положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві.

Таким чином, апелянтом ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами існування підстав, встановлених законом, для визнання договору міни недійсним у звязку з вчиненням його під впливом обману або наявності умислу в діях відповідача.

Інших доводів, які б мали правове значення для вирішення справи, в апеляційній скарзі немає.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: