Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/277/17 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Полякова О.З.,

При секретарі:Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, треті особи: орган опіки та піклуванні районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському (Вознесенівському) району, орган опіки та піклування Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання дитини, в обґрунтування якого зазначала що з липня 2003 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. До листопада 2014 року вся сім'я проживала в АДРЕСА_1. Проте через постійні сварки і конфлікти з листопада 2014 року вона разом з дітьми вимушена була переїхати проживати до своєї матері в АДРЕСА_3, де діти почали відвідувати школу. У травні 2015 року відповідач приїхав побачитись з дітьми та умовив доньку ОСОБА_7 поїхати до Запоріжжя у гості. З цього часу ОСОБА_7 проживає разом з відповідачем. Вважає, що донька залишилася з батьком внаслідок омани з боку відповідача та без її згоди. Добровільно відповідач не дозволяє забрати доньку, не дає можливості спілкуватися з нею наодинці, ображає її лайливими та нецензурними словами в присутності доньки. Вважає, що відповідач чинить на доньку психологічний тиск, налаштовує її проти неї, залякує. У вересні 2015 року відповідач віддав доньку до загальноосвітньої школи № 37 в м. Запоріжжя, але до шостого класу, в той час, як вона закінчила в минулому році лише четвертий клас. Проживаючи з матір'ю, ОСОБА_7 відвідувала різні кружки, співала у церковному хорі, займалася спортом, брала участь в різних конкурсах та олімпіадах, де займала призові місця. Відповідач ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків поверхнево. За ОСОБА_7 сумує старший брат ОСОБА_6, з яким вони ходили до одного класу і ніколи не розлучалися.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання її матері ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3.

Заперечуючи проти позову, у грудні 2015 року ОСОБА_5звернувся до суду із зустрічним позовом і просив визначити місце проживання дітей разом з ним в АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що мати дітей - ОСОБА_4 про дітей не турбується, ніякої уваги їм не приділяє, свого житла не має, часто виїздить на заробітки до Росії і дітьми фактично опікується її мати, яка примушує дітей працювати на городі, доглядати худобу. Посилаючись на те, що має трикімнатну квартиру, матеріально забезпечений і в змозі забезпечити дітям належні умови для проживання і виховання, донька ОСОБА_7 з травня 2015 року фактично проживає з ним і не бажає повертатися до села, просив суд визначити місце проживання дітей разом з ним за місцем їх постійної реєстрації.

У липні 2016 року ОСОБА_5 уточнив свої вимоги і просив залишити без розгляду його вимоги про визначення місця проживання сина ОСОБА_6 (а.с.164).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 15 липня 2016 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визначення місяця проживання сина ОСОБА_6 залишені без розгляду (а.с.170).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_4, за адресою АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, його зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Визначаючи місце проживання малолітньої доньки з матір'ю, суд першої інстанції виходив із того, що старший син сторін проживає з матір'ю, остання має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, з народження дітей займалася доглядом за ними, при цьому виконувала усі обов'язки з організації домашнього побуту, самостійно займалася розвитком дітей, приділяла увагу фізичному і естетичному вихованню дітей, які регулярно відвідували різні гуртки, отже, матір'ю дітей створені всі умови для проживання, виховання та їх розвитку.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

На підставі ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом

Згідно ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними заходами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Статтею 24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначено, що кожна дитина без будь-якої дискримінації має право на такі заходи захисту, які є необхідними в її становищі як малолітньої, з боку її сім'ї, суспільства і держави.

Згідно частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедури, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судом встановлено, що сторони являються батьками малолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 9 зворот).

За довідкою житлового органу від 18.11.2015 року №628 зареєстрованим постійним місцем проживання сторін і їх дітей являється службова трикімнатна квартира АДРЕСА_1, проте, як встановлено судом, фактично в квартирі проживає відповідач разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_7, позивач проживає разом з сином у будинку своєї матері в сільській місцевості (а.с.47,48).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2015 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.123-125).

Після розірвання шлюбу між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, вони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, позивач вимушена була залишити своє постійне місце проживання і переїхати разом із дітьми до своїх батьків в сільську місцевість.

У травні 2015 року відповідач забрав доньку ОСОБА_7 до Запоріжжя, а син ОСОБА_6 залишився з матір'ю.

Сторони працевлаштовані, так ОСОБА_5 протягом 15 років очолював відділ карного розшуку Заводського РВ УМВС у Запорізькій області, з жовтня 2011 року по липень 2016 року працював заступником директора з безпеки Запорізької філії ТОВ «Венбест», з 04.10.2016 року працює охоронцем у ПП «Явір-2000» (а.с.36,38,185, 186). ОСОБА_4 працює юристом в Союзі підприємців Приазовського району з 23.09.2016 року, являється студенткою магістратури денної форми навчання Запорізької державної інженерної академії, має вільний графік відвідування занять (а.с.184, 173).

За місцем проживання, навчання і роботи сторони характеризуються позитивно, матеріально забезпечені, стан їх здоров'я не перешкоджає утримувати та виховувати дітей, їх житлово-побутові умови відповідають нормам.

Орджонікідзевська районна державна адміністрація як орган опіки і піклування при розгляді справи у суді першої інстанції не визначилася щодо місця проживання неповнолітньої дитини з батьком або з матір'ю та залишила це питання на розсуд суду (а.с.113).

Приазовська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки і піклування надала висновок, що неповнолітні діти мають проживати разом з матір'ю, що відповідає їх інтересам (а.с.110).

Ухвалою апеляційного суду від 08 грудня 2016 року повторно витребувано від органів опіки і піклування за місцем проживання батьків акти обстеження їх житлових умов, а також висновки щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторін (а.с.234-235).

За висновком органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської Ради по Вознесенівському (Орджонікідзевському) району від 24.01.2017 року визнано за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_5 Обстеженням умов проживання батька дівчини від 18 січня 2017 року встановлено, що умови проживання являються задовільними, квартира обладнана необхідними меблями та різноманітною побутовою технікою, відремонтована. Для дитини є окрема кімната, в якій є все необхідне: місце для сну, меблі, комп'ютер, ноутбук, дитячі речі, одяг по сезону (том 2: а.с.3-5).

Органи опіки і піклування Приазовської районної адміністрації, обстеживши умови проживання ОСОБА_4, дійшли повторного висновку про доцільність проживання обох дітей з матір'ю. Відповідно до акту обстеження від 07.02.2017 року ОСОБА_4 проживає в будинку своєї матері ОСОБА_11 в селі Чкалове, Приазовського району, Запорізької області. Будинок складається із 8 кімнат, обігрівається паровим опаленням. Умрови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам. В будинку зроблено сучасний ремонт, кімнати облаштовані сучасними меблями та електропобутовою технікою. Діти мають окремі кімнати з місцями для навчання та сну, забезпечені всім необхідним:сезонним одягом, шкільним приладдя, сучасними гаджетами (том 2: а.с.7, 8).

При визначенні місця проживання малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, судом не встановлено виняткових обставин, за яких дівчинка має бути розлучена зі своєю матір'ю.

Жодних доказів, які б свідчили про неналежне виконання позивачем своїх материнських обов'язків, недбале або жорстоке ставлення до дівчинки, негативний вплив на її особистість, по справі не встановлено.

Судом зроблено правильний висновок про те, що тимчасовий короткочасний виїзд ОСОБА_4 на заробітки до іншої країни після розірвання шлюбу не свідчить про небажання останньої опікуватись своїми дітьми. Як встановлено судом, відповідач після розірвання шлюбу матеріальної допомоги дітям не надавав, аліменти не сплачував, а тому позичав вимушена була прикладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення своїх малолітніх дітей.

Судом першої інстанції надана належна оцінка поясненням дівчинки, яка була вислухана в судовому засіданні у відповідності до ст. 171 СК України та висловила бажання проживати з батьком.

Згідно до ч. 3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що місце проживання малолітньої дівчинки, яка в будь-якому випадку потребує щоденної жіночої ласки і турботи, материнської поради при розв'язанні щоденних дівочих проблем в інтересах дитини повинно бути визначене з матір'ю. При цьому судом враховано, що разом з матір'ю залишився старший син ОСОБА_6, який на рік старший за ОСОБА_7, діти тісно пов'язані один з одним, вагомих підстав для розлучення дітей не встановлено.

Прихильність дівчинки до батька, її бажання залишитись з ним, не являється достатньою підставою для розлучення дитини з матір'ю і зі старшим братом, оскільки в силу її віку дитина не здатна приймати рішення, яке б повністю відповідало її інтересам. Цілком зрозуміло, що проживання в обласному центрі з безліччю місць для відпочинку разом з батьком в трикімнатній квартирі більш привабливе для малолітньої дитини, ніж проживання в сільській місцевості з матір'ю і бабусею, які мають домашнє господарство і присадибну ділянку, утримують худобу і багато часу витрачають , в тому числі, на ведення домашнього господарства. Судом врахована думка дитини щодо її бажання проживати разом з братом ОСОБА_6, яке вона неодноразово висловлювала і органам опіки та піклування, і безпосередньо в суді.

За вказаних обставин посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не врахована думка дитини про її бажання залишитися з батьком, являються безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 краще забезпечений матеріально і здатний забезпечити своїй дочці кращі умови проживання також не є підставою для скасування судового рішення.

Суд першої інстанції обгрунтовано зауважив, що визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не звільняє відповідача від обов'язків по утриманню своїх дітей.

Судом враховані результати психодіагностичного обстеження ОСОБА_7, проведеного кандидатом психологічних наук психологом ОСОБА_12 від 15.01.2016 року. Відповідно до вказаного обстеження особливостями психоемоційного стану дівчинки є підвищена емоційність, відчуття невпевненості та небезпеки, психологічний відхід в майбутнє, страх перед відкритими вільними переживаннями, емоційне напруження та тривога, страх бути кинутою, небажання йти на компроміси, бажання психологічного тепла з найближчого оточення.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що такий емоційний стан дівчинки викликаний, в тому числі, і відсутністю регулярного спілкування з матір'ю.

Вказані висновки суду відповідачем не спростовані.

Відповідно до психологічної характеристики неповнолітнього ОСОБА_6, наданої практичним психологом Чкаловського НВК, в якому навчається хлопчик, активну участь у вихованні ОСОБА_6 приймають мати та бабуся, батько жодного разу не цікавився навчанням сина протягом усього навчання зі вступу до НВК з 2014 року. З батьком хлопчик практично не спілкується, негативно до нього ставиться. За словами хлопчика, батько не приймає участь у його вихованні, ображає його, часто у стані алкогольного сп'яніння. Хлопчик має сестру, але через складні відносини у сім'ї майже не спілкується з нею. ОСОБА_6 дуже сумує за сестрою та хоче бути разом з нею.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність проживання обох дітей разом за місцем проживання матері.

У зв'язку із викладеним, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишиться дитина, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи інтереси дитини та інші обставини справи, суд обгрунтовано визнав за можливе задовольнити позов ОСОБА_4, визначивши місце проживання дитини разом з нею.

Висновок органів опіки і піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 24.01.2017 року, наданий на вимогу апеляційного суду висновків суду першої інстанції щодо способу визначення конфлікту між батьками неповнолітніх дітей і визначення місця проживання дівчини з батьком колегія апеляційного суду не приймає до уваги.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

При цьому в цій справі не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-244 цс 16 від 14 грудня 2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей один з одним і зі своєю матір'ю.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: