22-ц/775/117/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Томілін О.М.
Суддя-доповідач Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Гаркуша О.С.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 січня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, уточнивши згодом редакцію позовних вимог (а.с. 38), пред'явлених до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посилався на наступні обставини. 22.12.2010 року між позивачем та ОСОБА_3 (позичальником) і ОСОБА_4 (поручителем - п. 3.2) був укладений договір позики-поруки, за яким він передав позичальнику гроші в розмірі 170000грн. на умовах повернення в строк до 22.06.2011р. зі сплатою процентів 7% за кожний місяць користування грішми позики по день повернення позики. У зв'язку з невиконанням позичальником і поручителем взятих на себе грошових зобов'язань позивач просив в остаточній редакції позову стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 170000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення суми боргу у розмірі 170000грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи своєї скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, пояснення відповідача ОСОБА_4, який не заперечував проти апеляційної скарги, розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 22.12.2010р. між ОСОБА_2 (позикодавцем) і ОСОБА_3 (позичальником) та ОСОБА_4 (один із поручителів) укладено багатосторонній договір позики-поруки, за яким позивач надав у користування відповідачеві ОСОБА_3 гроші в розмірі 170000грн. з процентною ставкою 5% за місяць, та у випадку несплати щомісячно відсотків - проценти у збільшеній ставці на рівень інфляції в розмірі 7% на місяць, зі строком повернення позики до 22.06.2011р. За розділом 3 «Порука» цього договору визначено взяття поручителями на себе зобов'язань перед позикодавцем за виконання позичальником всіх зобов'язань згідно з умовами даного договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що право ОСОБА_2 порушено, але не підлягає захисту у зв'язку з пропуском загального трирічного строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 14.06.2016р. через п'ять років після спливу строку виконання зобов'язання, в той час як умова договору про збільшення строку позовної давності не була підписана позичальником ОСОБА_3

З таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

За ст. 536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ч. 1 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із частиною 2 наведеної норми поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За своєю структурою договір позики-поруки є змішаним договором, складається з декількох елементів, один з яких договір позики, де позичальник засвідчив умови цієї частини договору, зокрема взяття у борг 170000грн. на умовах повернення в строк до 22.06.2011р. і сплати процентів в розмірі 5% за місяць (а.с. 3).

Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Чинність договору, волевиявлення сторін (позикодавця ОСОБА_2 і позичальника ОСОБА_3.) на його укладення, зокрема щодо узгодження засвідчених підписом вищевказаних умов, які завершуються п. 1.9. «Розписка позичальника в отриманні позики» - не оспорені, договір в його складовій частині «Позика» не визнаний недійсним.

Тому висновок суду, що договір позики не підписаний позичальником ОСОБА_3, тому не створює обов'язків, визначених цим договором, не є таким, що відповідає фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Другим елементом укладеного багатостороннього правочину є договір поруки - розділ 3 «Порука», за яким відповідач ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання перед позикодавцем за виконання позичальником всіх зобов'язань згідно з умовами даного договору, в тому числі поручитель зобов'язався особисто виконати всі зобов'язання позичальника у встановлений строк (п. 3.1, п. 3.2) (а.с. 5, 5зв.).

В суді апеляційної інстанції оглянуті оригінал договору, де містяться вищеокреслені складові правочину, як договір позики, так і договір поруки, що підписаний поручителем ОСОБА_4 і обумовлений із позикодавцем, погоджена в тому числі умова про строк дії поруки до 22.06.2021р. (п. 3.4). Договір в цій частині не оспорений, не визнаний недійсним.

Тому вислів в рішенні суду, що «поручительство у 20 років викликає об'єктивні сумніви щодо доцільності та реальності таких довготривалих зобов'язань» не ґрунтується на обставинах справи, має характер припущень, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Такий висновок, зокрема, не узгоджується із елементом угоди «Порука». Також висновок суду про штучний характер зобов'язання поручителів за договором з метою створення умов, за яких строк дій договору нібито не сплинув також має ознаки припущення. В наведеній частині доводи апеляційної скарги позивача є слушними.

Та обставина, що складовий елемент договору «Порука» не підписаний позичальником ОСОБА_3, не є підставою, як помилково вважав суд, для невизнання договору позики в частині поруки недійсним і звільнення відповідачів від обов'язку виконати порушені грошові зобов'язання, оскільки законодавець вклав положення змісту поруки в § 3 «Порука» ст. 553 ЦК України, за яким: за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. При цьому законодавець не визначив за обов'язкову тристоронню форму цього договору за участю і позичальника.

Як встановлено судовим розглядом елемент договору «Позика» підписаний позикодавцем ОСОБА_2 і позичальником ОСОБА_3, елемент договору «Порука» підписаний позикодавцем і поручителем ОСОБА_4, тобто за формою і змістом відповідає вимогам законну (ст.ст. 553, 1046-1047 ЦК України).

Разом з тим, вирішуючи питання про обґрунтованість застосування до спірних відносин положень про позовну давність і відмову в задоволенні позову за перебігом строку позовної давності, суд припустився ряд помилок.

Так, відмовляючи в задоволенні позову і вказуючи на сплив строку позовної давності, суд першої інстанції допустив, по-перше, неповне з'ясування обставин у справі.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачена можливість збільшення визначеного законом строку за домовленістю сторін.

Хоча в змісті п. 4.4. договору позики-застави вказано збільшення терміну позовної давності до 5-тирічного строку, однак ця умова не узгоджена між позикодавцем і позичальником ОСОБА_3, ним не підписана, тож не створює в даній частині відповідні наслідки для останнього. Таким чином на спірні правовідносини можуть поширюватись норми ст. 257 ЦК України щодо загального трирічного строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач посилається на відсутність заяви відповідача про пропуск строку позовної давності. Але в даній частині з доводами апеляційної скарги погодитись не можна.

Так, в ході вирішення справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 було неодноразово заявлено про застосування наслідків спливу загального трирічного строку позовної давності (а.с. 11-13, 51-53).

Проте, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Але ж суд першої інстанції не реалізував своїх процесуальних повноважень (ст. 10 ЦПК України) щодо сприяння у здобутті сторонами доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема не запропонував сторонам надати документи, що підтверджують виконання боргових зобов'язань.

Результатом цього стало залишення поза увагою суду наданих до суду апеляційної інстанції розписки позикодавця ОСОБА_2, держателем якої є один з солідарних боржників - ОСОБА_4, де підтверджено повернення частини боргу - частки процентів 18.01.2014р. в розмірі 5500грн. (а.с. 83). Факт часткової оплати процентів у вказаній в розписці суми підтвердив відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду. Такі дані не спростовані.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно із умовами договору позичальник, поручитель повинен був повернути гроші позики в строк до 22.06.2011р.

Діями поручителя ОСОБА_4 з повернення частини боргу, в сенсі наведеної норми, було перервано перебіг строку позовної давності, новий строк спливає 18.01.2017р. Позивач звернувся за захистом свого суб'єктивного права до спливу цього строку.

Тому суд першої інстанції не ґрунтовно відмовив позивачеві у задоволенні його вимог, помилково пославшись на сплив строку позовної давності.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За відсутності письмових доказів (платіжних документів) з погашення основної суми боргу 170000грн. колегія суддів вважає доведеним утворення цієї заборгованості у позичальника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_4 за даним договором, що з огляду на положення ст.ст. 553, 554 ЦК України, мають нести солідарний майновий обов'язок перед кредитором внаслідок порушення ними взятих на себе грошових зобов'язань. Колегія суддів погоджується із висновком суду про порушення права ОСОБА_2, що полягають у неповерненні йому суму в повному обсязі і своєчасно суми позики солідарними боржниками - відповідачами.

У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції внаслідок неповного з'ясування судом обставин у справі, порушення норм матеріального права, підлягає скасуванню у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову і стягнення в солідарному порядку з боржника і поручителя, до яких пред'явлено вимоги в даній справі, на користь кредитора вказаної суми заборгованості, що становить основну суму боргу за договором.

На підставі ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги і ухваленням нового рішення про задоволення позову витрати з оплати судового збору в сумі 1700грн. (1% від ціни позову 170000грн.) за подання позовної заяви ОСОБА_2 (інвалід 2 групи), що звільнений від сплати судового збору, і за подання апеляційної скарги в сумі 1870грн. (110% від судового збору по першій інстанції 1700грн.) - підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках з кожного в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 січня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_1, паспорт серія НОМЕР_2) і ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, паспорт серія НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22.12.2010 року в розмірі 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви в суді першої інстанції в розмірі 850 (вісімсот п'ятдесят) гривень і за подачу апеляційної скарги в розмірі 935 (дев'ятсот тридцять п'ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви в суді першої інстанції в розмірі 850 (вісімсот п'ятдесят) гривень і за подачу апеляційної скарги в розмірі 935 (дев'ятсот тридцять п'ять) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді С.А.Попова

С.А.Зайцева

Є.Є.Мальцева