Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 01 березня

2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 11 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким останній отримав грошові кошти в розмірі 24 000 грн строком на 6 місяців.

Ураховуючи те, що ОСОБА_4 у встановлений строк кошти не повернув, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики з урахуванням збитків від інфляції, що становить 42 377 грн 34 коп., проценти за користування позикою в розмірі 7 853 грн

26 коп. та 3 % річних у розмірі 1 870 грн 03 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 521 грн.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики з урахуванням збитків від інфляції, що становить 42 377 грн 34 коп., 7 853 грн 26 коп. процентів за користування позикою та 3 % річних у розмірі 1 870 грн 03 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 01 березня

2016 року рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 11 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_3 24 000 гри, які зобов'язався повернути протягом шести місяців, але не пізніше 20-х чисел сьомого місяця з дня отримання позики.

На підтвердження укладення договору позики позичальник видав розписку.

У вказаний в розписці строк позичальник борг не повернув, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ та 3 % річних від простроченої суми, як штрафної санкції за невиконання грошового зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положенням ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Аналогічні позиції викладені в Постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року справа № 6-50цс16, від 08 червня 2016 року справа № 6-1103цс16 та від 27 січня 2016 року справа № 6-771цс15, які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2012 року між сторонами укладено договір позики, визначений у національній валюті України - гривні, за яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 24 000 грн, які зобов'язався повернути протягом шести місяців, але не пізніше 20-х чисел сьомого місяця з дня отримання позики, однак у звʼязку із неналежним виконанням умов, ОСОБА_4 зазначені кошти не повернув, у звʼязку із чим право ОСОБА_3 було порушено, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_4 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ та 3 % річних від простроченої суми як штрафної санкції за невиконання грошового зобов'язання, що узгоджується із положеннями ст. ст. 625, 1046-1049 ЦК України та правовими позиціями Верховного Суду України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від

26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова