печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року

Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Васильєвої Н.П.,

при секретарі Захарчишиній В.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_6 на його користь матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди у розмірі 853788,00 гривень, що станом на день подання позову, виходячи з розрахунку вартості оренди приміщення 2600 доларів США, що станом на дату подання позову за офіційним курсом НБУ складало 2526,2440 щодо 100 доларів США, оприлюдненого НБУ 22 серпня 2016 року. Позивач посилався на таке: 15 січня 2013 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір оренди належного позивачеві нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3. Цього ж дня між сторонами було укладено акт приймання-передачі орендованого приміщення. Позивач отримав домовлений грошовий аванс, а відповідач отримав ключі від приміщення і почав користуватися ним. Приміщення було звільнено відповідачем 20 травня 2013 року і з того часу надалі не використовувалось. ОСОБА_4 повідомила позивача про те. що вона бажає припинити відносини та в односторонньому порядку розриває укладений договір. Згідно п.4.3 попереднього договору оренди орендар має право в односторонньому порядку відмовитися від цього договору, письмово попередивши орендодавця за один місяць до розірвання договору. Отже договір автоматично припиняє свою дію зі спливом місячного строку з моменту письмового повідомлення іншої сторони. Після припинення дії договору ОСОБА_4 зобов,язана була передати приміщення та ключі від нього ОСОБА_1 Датою припинення орендних відносин між позивачем та відповідачем є 13 липня 2013 року, що визначено самою ОСОБА_6 та рішенням Апеляційного суду міста Києва. Зазначені обставини досліджені, встановлені та викладені в рішенні Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року та підтверджені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року по справі номер 757/15585/13, апеляційне провадження номер 22ц/796/2393/2014 року, а тому згідно ст. 61 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню. Зважаючи на такі обставини, враховуючи небажання відповідача далі орендувати офіс та фактичне не використання приміщення з 20 травня 2013 року, позивач почав шукати іншого орендаря. 27 травня 2013 року позивач уклав з громадянкою ОСОБА_7 - новий орендар попередній договір оренди цього нежитлового приміщення, з якою домовився про передачу приміщення в оренду на 12 місяців, починаючи з 20 липня 2013 року. Він отримав від ОСОБА_7 передоплату за перший і останній місяць оренди в розмірі 5200 доларів США. Після настання дати розірвання договору оренди 13 липня 2013 року, що встановлена судовим рішенням, відповідач ключі позивачеві не повернула. Це зробило неможливим виконання позивачем свого обов,язку по передачі приміщення новому орендарю, починаючи з 20 липня 2013 року. Позивач повідомив нового орендаря про те, що не може на той час надати їй приміщення в оренду, бо не має туди фізичного доступу. У зв,язку з цим ОСОБА_7 відмовилась від укладання договору оренди. А він був змушений повернути отриману передоплату. Він неодноразово звертався до відповідача з пропозицією повернути ключі від приміщення, двічі 05 серпня 2013 року та 08 серпня 2013 року надсилались телеграми. Ключі від приміщення відповідачем були повернути лише 29 серпня 2014 року на підставі акту прийому-передачі. Отже позивач внаслідок дій відповідача втратив можливість отримати орендну плату за вказане приміщення. Позивач внаслідок утримання відповідачем ключів, не міг здавати своє приміщення в оренду впродовж 13 місяців /з 20 липня 2013 року по 20 серпня 2014 року/. Сума втраченої вигоди становить 33800 доларів США із розрахунку: 13 х 2600. Позивач у позовній заяві зазначає, що на час здачі в оренду відповідачу приміщення щомісячна плата с становила 2438 доларів США, а тому ціна оренди 2600 доларів США за новим договором оренду є реальною та ринковою. Таким чином, як зазначає позивач, несвоєчасним звільненням належного позивачеві приміщення на законних підставах нерухомого майна та не передача ключів від приміщення, позивачеві завдано шкоду, він втратив нового орендаря, який вже вніс аванс за оренду, позивач не зміг збільшити свій капітал за рахунок належного йому майна. У судовому засіданні позивач та його представники підтримали вимоги позовної заяви та просити стягнути матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди з розрахунку позовної суми 33800 доларів США за курсом НБУ на час постановлення рішення.

Відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на наступне: відмова ОСОБА_7 від укладення основного договору оренди пов,язується позивачем виключно з неможливістю надати їй доступ до орендованого приміщення. Проте п.1.2 Попереднього договору оренди нежитлового приміщення без номеру від 27 травня 2013 року , укладеного між позивачем та ОСОБА_7 передбачено, що основний договір оренди буде укладено у місячний термін після отримання позивачем права власності на нежиле приміщення номер 251. Отже основною умовою укладення основного договору оренди передбачено отримання позивачем права власності на приміщення. Позивачем не надано джодних доказів на підтвердження отримання ним права власності на приміщення номер 251 і відсутності таким чином інших перешкод для укладення основного договору оренди. Твердження позивача про те, що основний договір оренди не був укладений через поведінку відповідача, а не з інших причин, окрема, неотримання права власності на приміщення номер 251, є припущенням і згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України не може бути підтвердженням заявлених вимог. Доводи позивача щодо несвоєчасно звільнення відповідачем належного йому приміщення не відповідають дійсності та спростовуються Рішенням печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року, яким встановлено, що вона звільнила нежитлове приміщення у травні 2013 року. Доводів, які б спростовували зазначені доводи ОСОБА_1 не надав. Приймаючи до уваги, що попередній договір оренди нежитлового приміщення між позивачем та відповідачем розірвано з 13 липня 2013 року, то відповідачем приміщення фактично звільнено достроково в травні 2013 року, відтак доводи позивача про протиправність дій відповідача та нанесення ними шкоди не відповідають дійсності. Окремо відповідач зазначає, що після проведення в орендованому приміщенні ремонту відповідачем у присутності свідків було надано позивач другий комплект ключів від орендованого приміщення. Таким чином. доводи позивача про відсутність у нього фізичного доступу до належного йому майна не відповідають дійсності. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України номер 9 від 06 листопада 2009 року» Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦПК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов,язань, що виникли з правочину. Випадки. Коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначено прямо / частина друга ст. 937, частина третя статті 949 ЦК/. Відповідач зазначає, що позовна заява не містить належних доказів на підтвердження отримання позивачем грошових коштів від ОСОБА_7 на виконання зобов,язань за Попереднім договором оренди нежитлового приміщення без номеру від 27 травня 2013 року, відтак вказані обставини є не доведеними. Крім того, попередній договір оренди з ОСОБА_7 позивачем укладено 27 травня 2013 року, тобто в період дії попереднього договору оренди нежитлового приміщення, укладеного позивачем і відповідачем, який був розірваний з 13 липня 2013 року. Вказані обставини дають обґрунтовані сумніви в дійсних намірах сторін при вчиненні позивачем і ОСОБА_7 зазначеного вище правочину. Відповідно до приписів ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв,язку зі знищенням або пошкодженням речі. А також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права /реальні збитки/. Доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено /упущена вигода/. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред,явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів /упущеної вигоди/ покладає на кредитора обов,язок довести. що ці доходи /вигода/ не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов,язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов,язання за договором. Позивачем не доведено реальності доходів, які він вважає упущеними, їх розрахунок є необґрунтованим, не підтвердженим відповідними документами. Крім того, як зазначає відповідач, доводи позивача про неотримання ним таких доходів внаслідок поведінки відповідача є припущеннями, а про неправомірність дій відповідача такими. що не відповідають дійсності. Позивач вважає своє право порушеним з 20 липня 2013 року. Відповідно до ст. 253 ЦПК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов,язано його початок. Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, строк позовної давності за заявленою вимогою сплив 21 липня 2016 року. Позовну заяву підписано позивачем 19 жовтня 2016 року. Згідно ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач просив застосувати позовну давність у даному спорі. Відповідач наводить постанову Вищого господарського суду України номер 10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у в рішенні господарських спорів». У зв,язку з викладеним, відповідач зазначає, що перебіг позовної давності з підстав, передбачених ч.1 ст. 264 ЦК України не переривався. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред,явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. При цьому перебіг позовної давності шляхом пред,явлення позову може перериватися не у разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненного з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема ст.ст. 109,119,120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позову заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Е перериває перебігу такого с троку й подача позову з недодержанням правил підсудності. Вказана права позиція викладена у постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі номер 6-895-цс15. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач двічі звертався з позовом до відповідача про відшкодування упущеної вигоди, при цьому ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року у справі номер 757/298/15-ц та ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2016 року у справі номер 741/818/16 позовні заяви повернуті позивачеві на підставі ст.ст. 109, 115 ЦПК України. У зв,язку з викладеним відповідач вважає. що перебіг позовної давності з підстав, передбачених ч.2 ст. 264 ЦК України не переривався. У судовому засіданні представник відповідача вважав позовні вимоги не доказаними та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню за наступних підстав: 15 січня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено попередній договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 строком на 12 місяців з моменту прийняття приміщення, тобто з 16 січня 2013 року. На час укладення попереднього договору оренди дане приміщення перебувало у володінні позивача на підставі попереднього договору купівлі-продажу вказано нежитлового приміщення від 01 березня2012 року. відповідно до попереднього договору оренди місячна оплата договору оренди вказаного нежитлового приміщення складала 2438 доларів США за курсом Національного Банку України. За вказаним договором відповідачем було внесено передоплату за перший та останній місяці оренди в сумі, еквівалентній 4876,00 доларів США. Надалі відповідачем внесено передоплату за вказаним договором за 10 місяців в сумі 24380,00 доларів США. Грошові кошти були передані за розписками. Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2013 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до попереднього договору оренди нежитлового приміщення, де передбачено, що основний договір оренди нежитлового приміщення буде укладений в строк з 1 липня 2013 року. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року було встановлено, що договір оренди вказаного нежитлового приміщення, укладений між позивачем та відповідачем, є розірваним з 13 липня 2013 року. Рішенням Апеляційного суду міста Києва у справі номер 22-ц/796/2393/2014 від 18 березня 2014 року ОСОБА_4 зобов,язано усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 шляхом повернення ОСОБА_1 ключів від зазначеного нежитлового приміщення. У судовому рішенні Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року у справі номер 757/15585/13-ц зазначено, що ОСОБА_4 стверджувала, що нею було звільнено нежитлове приміщенні 20 травня 2013 року. Вказане рішення в цій частині не скасовано. Позивачем у судовому засіданні надано попередній договір оренди нежитлового приміщення від 27 травня20913 року / ас. 13/ Тому посилання відповідача ОСОБА_4 про те, що договір оренди укладено до того, як а звільнила приміщення не відповідає фактичним обставинам. Крім того, як вбачається з п.4.1 вищезазначеного договору оренди від 27 травня 2013 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_7 строк оренди приміщення складає 12 місяців з моменту прийняття приміщення, а саме: з 20 липня 2013 року по 19 липня 2014 року включно. Відповідно до п.5.1 вказаного договору розмір місячної оренди складає 2600 доларів США по курсу Національного банку України, встановленого на дату сплати, яка сплачується орендарем готівкою орендодавцю. Як встановлено у судовому засіданні рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року в частині зобов,язання ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 відповідачем виконано лише 29 серпня 2014 року. Саме у вказаний день ОСОБА_4 усунула перешкоди у користуванні ОСОБА_1 нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 та повернула останньому ключі від зазначеного нежитлового приміщення. Як встановлено у судовому засіданні, за період з моменту розірвання договору з 13 липня 2013 року по день виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року відповідач не сплачувала ані комунальні послуги, ані оплату за оренду приміщення, в той же час позивач був позбавлений можливості користуватися та здавати в оренду вказане приміщення, отримуючи дохід. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов,язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші с пособи відшкодування майнової шкоди тощо.

У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільних права, має право на їх відшкодування. Збитками є: п.2 доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене /упущена вигода/. У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода. Завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Доводи відповідача у судовому засіданні про те, що між нею та позивачем була домовленість щодо виконання рішення суду одночасно з переданням грошових коштів не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Так. позивач спростовує у судовому засіданні доводи відповідача, стосовно домовленості, заявив про те, що він був позбавлений можливості використовувати йому належне майно та отримувати від нього дохід. У судовому засіданні встановлено, що між позивачем та ОСОБА_7 було укладено попередній договір оренди 27 травня 2013 року, яким передбачено початок строку оренди з моменту передачі приміщення позивачем - ОСОБА_7 Але у зв,язку з відсутністю можливості у позивача передати ОСОБА_7 вказане приміщення у зв,язку з наявністю перешкод позивачеві з боку відповідача, що встановлено рішенням Апреляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року, позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на передачу орендареві вказаного приміщення та отримання доходу. Саме дії відповідача ОСОБА_6 після розірвання договору унеможливили виконання позивачем ОСОБА_1 обов,язку за попереднім договором оренди з ОСОБА_7 передати їй приміщення з 20 липня 2013 року. Саме ця обставина і явилася причиною відмови ОСОБА_7 від укладання договору оренди та повернення ОСОБА_1 ОСОБА_7 отриману ним передоплату за вказаним договором. Таким чином, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 довів, що він міг реально одержати доходи за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачем, яка чинила йому перешкоди у праві власності і саме це встановлено судовим рішенням від 18 березня 2014 року, яким зобов,язано відповідача усунути перешкоди позивачеві у користуванні вказаним нежитловим приміщенням. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд вважає, що позивачем доведено реальність доходів, які не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання відповідачем своїх обов,язків щодо негайного повернення майна після розірвання чи припинення договору оренди, та виконання судового рішення від 18 березня 2014 року. Доводи позивача щодо не отримання ним реальних доходів /упущеної вигоди/ не є припущеннями, підтверджені певними обставинами, які зазначені вище, в тому числі і судовим рішенням. Стосовно суми матеріального збитку /упущеної вигоди/ то суд вважає, що при визначенні його розміру слід виходити із щомісячної суми платежу за оренду вказаного приміщення, яку сплачувала саме відповідач - 2438 доларів США по курсу Національного банку України на час сплати. Доводи відповідача про недійсність попереднього договору оренди, укладеного між позивачем та відповідачем не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, вказаний договір ніким не оспорений та не визнаний недійсним. З урахуванням курсу Національного банку України станом на день постановлення судового рішення за період з 13 липня 2013 року по 29 серпня 2014 року складає 13 місяців 16 днів по 2438 доларів США за місяць за курсом 26,4334. Сума упущеної вимоги складає 871041,95 гривень. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Щодо посилань відповідача та її представника у судовому засіданні на сплив строку позовної давності, суд приходить до наступного: У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судовим рішенням від 18 березня 2014 року не встановлений строк відповідачці ОСОБА_4 усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 нерухомим майном, рішення відповідачем виконано лише 29 серпня 2014 року. У відповідності до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов,язку. Саме у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 зазначила, що вона чекала, коли позивач з збере суму, яку він мав сплатити за рішенням суду саме їй та саме 29 серпня 2014 року відбулось виконання рішення суду. Таким чином, має місце переривання перебігу позовної давності. Крім того, позовна давність переривається у разі пред,явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У відповідності до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. У відповідності до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Більш того, 05 січня 2015 року / а.с. 96/ позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача ОСОБА_4 з позовною заявою про відшкодування шкоди /справа номер 757/298/15-ц/, але ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року позовна заява була повернута позивачеві /а.с.99/ для звернення до Носівського районного суду Чернігівської області за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_4 Позивач ОСОБА_1 на виконання вищезазначеної ухвали суду звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_4, але на час його звернення до суду з таким позовом Відповідач ОСОБА_4 змінила реєстрацію на АДРЕСА_1. Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2016 року у справі номер 741/818/16 позовну заяву було повернуто позивачеві ОСОБА_1 для звернення до суду за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_4 За таких обставин посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що з вини позивача ОСОБА_9 сплив строк позовної давності, який не підлягає поновленню та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог суд до уваги не приймає, оскільки має місце переривання перебігу позовної давності, що передбачено ст. 264 ЦК України. Підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв,язку зі спливом позовної давності відсутні.

На підставі ст.ст.16, 22, 1166 ЦК України, керуючись ст.ст. 213 - 215, 208, 209 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Носівка Чернігівської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженця села Олениця Тростянецького району Вінницької області , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, - 871041,95 гривень матеріальної шкоди та судовий збір в сумі 4090,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Носівка Чернігівської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь на користь держави судовий збір в сумі 4620,42 гривень.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів після його проголошення в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва, особами, що не були присутні при проголошенні рішення - в той же строк з дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набуває чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя