ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9543/17
провадження № 2/753/5011/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., вивчивши матеріали за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

Встановив:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом.

Вказану заяву було подано без додержання вимог, викладених у ст.119 ЦПК України, а саме: судовий збір не сплачено у повному обсязі, розмір якого становить 640 грн. за позовну вимогу немайнового характеру відповідно до Закону України "Про судовий збір"; не вказано номеру засобу зв"язку відповідача; не зазначено обгрунтування та доказів щодо позовної вимоги з приводу визначення місця проживання дітей.

Враховуючи викладене, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було вирішено залишити без руху позовну заяву з наданням строку для виправлення недоліків - 5 днів, копію якої позивач отримав 22 серпня 2017 року.

Проте, недоліки позову були усунуті не у повному обсязі.

Так, до Дарницького районного суду м.Києва надійшло звернення позивача щодо усунення недоліків "Доповнення до позовної заяви" від 23.08.2017 року, в якому окремо - під №1 та №2 викладені вищевказані вимоги немайнового характеру.

При цьому, відповідно до п.13 Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 17.10.2014 року №10 - якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), проте судовий збір не сплачено за кожну з вищевказаних окремих позовних вимог немайнового характеру у вищевказаному, зазначеному судом розмірі.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому з положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути позов ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: