Головуючий в 1 інстанції Пікалова Н.М.
Доповідач Папоян В.В.
Номер провадження 22-ц/775/390/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі

головуючого судді Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Канурної О.Д.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

05.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1995 р. до 06.02.2012 р. Під час шлюбу, а саме 22 грудня 2003 року ними було придбано трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 яка є спільною сумісною власністю подружжя та просив розподілити спірне майно визнавши за сторонами право власності по ? частині квартири.

Відповідач позовні вимоги не визнала та подала зустрічний позов в якому просила розподілити придбаний ними під час шлюбу автомобіль НОМЕР_1 якій є спільною сумісною власністю подружжя. Просила в порядку розподілу майна залишити автомобіль іншій стороні та стягнути на її користь ? частину вартості автомобіля у сумі 42 874 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2017 року позовні вимоги сторін задоволено. В порядку розподілу майна визнано за сторонами право власності по ? частині на квартиру АДРЕСА_1. Залишено автомобіль НОМЕР_2 у власності ОСОБА_1 та стягнуто з нього на користь іншої сторони вартість ? частки автомобілю у сумі 42 874 грн.

Із вказаним судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду в частині розподілу автомобіля скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду встановлений ст. 257 ЦК України на застосуванні якого він наполягав, оскільки право на звернення до суду виникло після розірвання шлюбу, а саме у лютому 2012 року. Вважає, що суд першої інстанції невірно розраховував цей строк та помилково дійшов до висновку, що строк позовної давності не пропущено.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду в частині розподілу автомобіля скасувати та ухвалити нове.

ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з'явилася. Про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл автомобіля. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2. Висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам Закону.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 1995 року та рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2012 року шлюб між ними розірвано. Під час спільного проживання подружжям придбано майно яке є спільною сумісною власністю сторін по справі. У тому числі 22 жовтня 2003 року за договором купівлі-продажу, якій посвідчено державним нотаріусом Першої Краматорської Державної нотаріальної контори ними придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Та за договором купівлі-продажу від 08.05.2007 року подружжям придбано автомобіль VOLVO 960, реєстраційний номер НОМЕР_3, 1994 року випуску, № кузова YV НОМЕР_4, № двигуна НОМЕР_5, який зареєстровано у РЕВ 13 МРВ м.Краматорськ УДАІ ГУМВС України в Донецькій області за ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Вартість спірного автомобіля станом на 14 листопада 2016 року складає 85748 грн., що підтверджується висновком судової автотоварознавської експертизи № 207/16 від 14.11.2016 року.

Відповідно до ст.ч.3 ст. 368 ЦК України і 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Та відповідно до ст.. 70 СК України в разі поділу спільного майна подружжя частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин, суд першої інстанції суд дійшов обґрунтованого висновку, до висновку, що вищезазначене майно, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу між сторонами.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що початком перебігу позовної давності необхідно вважати дату розірвання шлюбу, а саме 06 лютого 2012 року та, відповідно, пропуску позивачем строку позовної давності про застосування якого заявлено іншою стороною, оскільки відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте в відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною першою статті 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Частинами першою та другою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Виходячи із зазначених норм сімейного права, домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах, а договір про поділ спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню (правовий висновок Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі за № 6-3037цс15).

Суд першої інстанції, вирішуючи вимоги про поділ автомобіля, врахував викладені у постановах Верховного Суду України правові висновки і обґрунтовано визнав, що трирічний строк для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, обчислюється з липня 2016 року, тобто з дня, коли ОСОБА_2 дізналася про порушення її права.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що у 2012 році між ним і позивачкою в усній формі було досягнута угода щодо порядку користування спільним майном подружжя (у тому числі спільною квартирою та автомобілем) та спір щодо цього майна фактично виник після його звернення до суду з позовом про розподіл спільного майна. Письмової угоди щодо розподілу майна між сторонами в лютому 2012 року не укладалося.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, та відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування обставин на які посилається позивач.

Отже, суд, який розглядав справу, обґрунтовано визнав, що укладена між сторонами після розірвання шлюбу в усній формі угода щодо порядку користування майна, у тому числі автомобіля, не є належним доказом часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. ОСОБА_1, заперечуючи проти позову з підстав пропуску позивачем позовної давності, доказів, які б підтверджували ці обставини, не надав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

головуючий суддя В.В. Папоян

судді О.М. Біляєва

О.Д. Канурна