Номер провадження: 22-ц/785/324/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у вигляді розписки.

Зазначав, що 01 березня 2013 року, у присутності свідків, позичив ОСОБА_3 20 000 доларів США, що було еквівалентом 258 000 грн., на строк до 01 березня 2014 року, про що остання надала розписку, гарантувавши виконання зобовязання своїм нерухомим майном, що належить їй на праві приватної власності.

Оскільки відповідач своїх зобовязань не виконала, просив стягнути з відповідачки 258 000 грн. або переоформити на його імя своє нерухоме майно, що оцінюється ним у таку ж суму.

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 :

- залучивши до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4, з яким ОСОБА_3 перебувала в шлюбі на час укладення договору позики;

- вважаючи, що позика була отримана на потреби та в інтересах сімї;

- збільшивши розмір позовних вимог, у звязку із коливанням курсу долара США, остаточно просив стягнути з відповідачів 528 000 грн. (т.1а.с.2-3,198)

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, посилаючись на те, що хоча і знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, проте не перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах, з 2012 року до середини літа 2013 року постійно проживав в Пантелеймонівському монастирі в м.Одесі, а в подальшому, до теперішнього часу, в приватному будинку № 43 по вул. 7 ма ОСОБА_7 в м.Одесі, та своєї згоди на отримання позики не надавав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 01 березня 2013 року у розмірі 511800 грн., судовий збір в сумі 2580,0 грн., а всього на загальну суму 514 380 грн. (т.2а.с.77-82).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог стосовно її доверителя, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права (т.2а.с.85-89).

Позивач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, просив її розглянути у його відсутність (т.2а.с.114).

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.65,73 СК України, постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12 та виходив з того, що кошти отримано дружиною ОСОБА_4 за договором позики й використано в інтересах сім'ї (оплата навчання та проживання повнолітньої дочки за кордоном), а тому подружжя є спільним боржником за договором позики.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що з 15 жовтня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, в якому останній усиновив ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1а.с.26).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 18 травня 2015 року шлюб між ними розірвано, без зазначення у мотивувальній частині рішення конкретного часу його фактичного припинення (т.2а.с13-15).

Із наявних у справі доказів, вбачається, що дочка відповідачів ОСОБА_7 з червня 2010 року навчалася у ФРН, у м.Остбеверен, у Католицькому інтернаті для дівчат та хлопчиків. Плата за навчання у вказаному закладі не стягувалася, проте витрати на проживання у ньому склали з 30 вересня 2010 року до 08 липня 2014 року 50 000 євро.

Також встановлено, що 15 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку. Остаточно уточнивши вимоги, просила стягнути аліменти в розмірі 6000 грн. щомісячно та додаткові витрати у звязку з проживанням, навчанням дочки за кордоном та її лікуванням у розмірі 219 092,93 грн.

Крім іншого, ОСОБА_3 позов обґрунтувала тим, що починаючи з 2013 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені, в звязку з чим вони стали проживати окремо друг від друга. На розлучення шлюбу вони не подавали, в звязку з тим, що ОСОБА_7 тривалий час відсутній в Україні. Будь-якої грошової допомоги на утримання дитини відповідач не надавав та не надає до часу звернення до суду з позовом. На її звернення про допомогу на утримання доньки у звязку з навчанням за кордоном ОСОБА_7 відповідає, що його це не цікавить та фінансово допомагати він не збирається. На протязі року відповідач не цікавиться станом дитини, не приймає участі у її вихованні та утриманні (т1а.с.69-71).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 05 лютого 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позову відмовлено (т.1а.с.214-215)

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 05 лютого 2015 року змінено в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню, та визначено, що аліменти підлягають стягненню у розмірі 3000 грн., щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року до 13 липня 207 року без урахування часу канікул.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (216-221).

Із змісту заяви ОСОБА_3 від 28 березня 2013 року до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_7 24 березня 2013 року разом з іншою особою скоїв грабіж із проникненням у її житло, де відкрито заволодів належними їй правовстановлюючими та іншими документами, в т.ч. її документами приватного підприємця, свідоцтвом платника єдиного податку, довідкою про доходи з податкової інспекції, а також її майном та грошима, а всього на суму 95 900 грн.

При цьому ОСОБА_3 вказала адреси, за якими може знаходитися ОСОБА_7, серед яких зазначила Пантелеймонівський монастир та вул. Кострова,43 (колишня 7-ма ОСОБА_7) в м.Одесі (т.1а.с.52-54).

За наслідками розгляду зазначеного звернення правоохоронним органом 31 липня 2013 року ухвалена постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення (т.1а.с.55-56).

Повторне звернення ОСОБА_3 від 30 березня 2013 року до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області призвело до аналогічного результату (т.1а.с.57-58).

На підставі договору дарування, укладеного 18 листопада 2010 року між ОСОБА_4Б.(дарувальником) та ОСОБА_9 і ОСОБА_3 (обдаровані), остання стала власником ? частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована в КП «ОМБТІ та РОН» 06 грудня 2010 року (т.1а.с.11,12).

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним зазначеного договору в частині дарування їй ? частини квартири (т.1а.с.62-64).

За твердженням ОСОБА_4 саме ця обставина стала підставою для штучного позову ОСОБА_2 про стягнення боргу до своєї племінниці ОСОБА_3 та нього, поданого до суду у вересні 2014 року (т.1а.с.41-43).

Судом установлено, що згідно з копією розписки від 01 березня 2013 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3, в присутності свідків, отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 20 000 доларів США, які зобовязалася повернути позивачу у строк до 1 березня 2014 року. Повернення боргу відповідач гарантувала своїм нерухомим майном, належним їй на праві приватної власності (т.1а.с.9).

Мета, з якою рідний дядько позичив кошти своїй племінниці, яка є приватним підприємцем, у розписці не зазначена.

Дані про те, що відповідач ОСОБА_7 дав письмову згоду на укладення договору позики матеріали справи не містять.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Натомість суд, вирішуючи спір, вищевказаного, з урахуванням фактичних обставин справи та доводів сторін, не врахував.

Оскільки апеляційним судом на підставі змісту позовної заяви ОСОБА_3 про стягнення аліментів тощо, її заяви про скоєння злочину відносно неї чоловіком у березні 2013 року та пояснень ОСОБА_7встановлено, що:

- подружжя ОСОБА_7, з початку 2013 року, тобто з січня 2013 року, у шлюбних відносинах не перебувало та сімї, як такої , вже не було,

- з січня 2013 року ОСОБА_7 відмовлявся фінансувати навчання та проживання дочки за кордоном,

- згідно змісту розписки від 01 березня 2013 року письмова згода ОСОБА_7 на укладення ОСОБА_3 договору позики отримана не була,

висновок суду першої інстанції про те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики, були витрачені в інтересах сімї, не підтверджено відповідними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, який керувався цією ж постановою Верховного Суду України (далі - ВСУ), неправильно витлумачив її зміст.

Згідно правової позиції ВСУ, викладеній у зазначеній постанові, рішення суду касаційної інстанції було скасовано із передачею справи на новий касаційний розгляд у звязку з помилковим висновком суду про те, що отримані однією із сторонін кошти були витрачені в інтересах сімї, не підтверджені відповідними доказами та не зясовано чи надавалась іншим з подружжя у письмовій формі згода на укладення договору позики.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про:

-часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, який просив стягнути з обох відповідачів борг за договором позики, проте апеляційний суд приходить до висновку про стягнення боргу з одного відповідача - ОСОБА_3 в розмірі 541 000 грн. (за курсом НБУ на день ухвалення рішення 1дол.США=27,05 грн.; 20 000 х 27,05=541 000);

-відмову у позові до ОСОБА_7 за недоведеністю позовних вимог.

На підставі ст.88 ЦПК України :

-з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню 2580 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції (т.1а.с.1);

-з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_7 2838 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції (т.2а.с.90).

Керуючись ст. ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 541 000грн.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2580 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2838 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10