Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивує тим, що 13.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Камяницької сільської ради Ужгородського району, актовий запис №174. У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час проживає з позивачем. Останні роки відносини між подружжям погіршились, вони не можуть, як сімя, проживати разом, виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувались в присутності їх дитини. Її зусилля щось з міни в сімейних відносинах не дали результатів. Позивач зазначає, що поведінка ОСОБА_2, унеможливлює подальше проживання з відповідачем в одному житловому приміщенні, у звязку з чим вона була змушена переїхати до своїх батьків в с.Косівська Поляна Рахівського району. ОСОБА_1 вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між нею та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер. Відповідач не вважає за потрібне змінювати свою поведінку та спосіб життя. За даних обставин позивач вважає, що подальше сімейне життя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки це суперечить її інтересам. В даній ситуації вона дбає не тільки про власні інтереси, але і про інтереси малолітньої дитини.

Позивач вказує, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріально їй та їх спільній дитині взагалі не допомагає, участі в її вихованні не приймає. Вона змушена сама утримувати та виховувати сина за рахунок коштів її батьків, але і цих коштів є недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення сина. Відповідач за останні роки неодноразово змінював місце роботи, яка була не кваліфікована за його визначеною професійною спеціальністю, що призводило до отримання ним непостійних та нерегулярних доходів, які в досить в значній частині становили доходи від неофіційних джерел. За таких обставин, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 у судовому порядку визначивши їх розмір у твердій грошовій сумі.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить: шлюб укладений 13.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 800,00 грн., щомісяця, до досягнення дитиною повноліття; судові витрати стягнути з ОСОБА_2.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав частково та пояснив, що не заперечує проти розірвання шлюбу з ОСОБА_1. Щодо вимог про стягнення аліментів просив прийняти до уваги, що він не відмовляється від прийняття участі у вихованні малолітнього сина та його утриманні, однак на даний час він ніде не працює та не має постійного джерела доходів, а тому може сплачувати аліменти в розмірі 500 грн. Крім того, відповідач просив врахувати, що обставини викладені ОСОБА_1 у позовній заяві з приводу спричинення їй тілесних ушкоджень, вживання ним алкогольних напоїв та вживання наркотичних засобів не відповідають дійсності та нічим не підтвердженні. Так, дійсно між ним та позивачкою були розбіжності по вихованню сина і вони сварились по деяких питаннях. На даний час ОСОБА_1 забрала дитину та переїхала до своїх батьків в с.Косівська Поляна Рахівського району, що знаходиться на відстані 200 км. м.Ужгорода, що перешкоджає йому бачитися з сином та приймати участь у його вихованні. ОСОБА_2 заперечив проти стягнення з нього судових витрат.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно свідоцтва серії 1-ФМ №083232 про шлюб, 13 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Камяницької сільської ради Ужгородського району, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №174. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на Гапак.

За час шлюбу у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис №1578, що підтверджується копією свідоцтв про народження серії І-ФМ №279351 від 25.12.2013 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч.2 ст.182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків.

Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.

Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, а також те, що відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт на 2016 рік» прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років з 01 травня пo 30 листопада складає - 1228 грн., з 01 грудня - 1355 грн., згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні, а також те, що обовязок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 700,0 грн., щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви 02.11.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином позовна заява підлягає задоволенню частково.

Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач ОСОБА_1 згідно квитанції №1 від 02.11.2016 року сплатила судовий збір у розмірі 580,00 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Законом України «Про судовий збір» позивач від сплати судового збору за подачу позовної заяви в частині стягнення аліментів позивачка звільнена.

За таких обставин суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 551,20 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» зайво сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу судовий збір у розмірі 28,80 слід повернути позивачу.

Керуючись ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24, ст.ст. 110, 112, 160, 180-182, 184 СК України, ст.ст. 10, 60, 169, 208, 209, 213, 215, 224-226 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб укладений 13 серпня 2011 року між Гапак (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_5 та ОСОБА_2, який зареєстровано виконкомом Кам»яницької сільської ради Ужгородського району, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №174, - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 700,0 грн., щомісяця, починаючи з 02.11.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

В решті позивних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, збір у розмірі 551,20 грн.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зайво сплачений при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу згідно квитанції №1 від 02.11.2016 року судовий збір у розмірі 28,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6