АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2012 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0D30AE00001604, згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 18003,00 доларів США, строком до 27 вересня 2011 року зі сплатою 10,56% річних. В забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору між сторонами 28 вересня 2006 року було укладено договір застави, за яким відповідач передав банку належний йому на праві власності автомобіль Opel, модель Sintra, 1999 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. Також, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, був укладений договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року з поручителем ПАТ «А-Банк». ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів, в зв'язку з чим станом на 05 квітня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 23868,12 доларів США, що еквівалентно 190656,16 грн., яка складається з наступного: 9693,27 доларів США - заборгованість за кредитом, 6894,20 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1122,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 6158,65 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0D30AE00001604 від 28 вересня 2006 року в сумі 23868,12 доларів США, здійснити вилучення предмету застави, передавши його у заклад (володіння) ПАТ КБ «Приватбанк» та звернути стягнення на заставне майно, шляхом продажу позивачем автомобіля Opel, модель Sintra, 1999 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, належного на праві власності ОСОБА_2 з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а, також, наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Крім того, позивач просив суд солідарно стягнути з ОСОБА_2 і ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10000,00 грн. за договором поруки №167 від 20 жовтня 2010 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №0D30AE00001604 від 28 вересня 2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 18003,00 доларів США зі сплатою 10,56% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 27 вересня 2011 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0D30AE00001604 від 28 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави автотранспорту від 28 вересня 2006 року, згідно з яким в заставу банку було передано автомобіль Opel, модель Sintra, 1999 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, належного на праві власності ОСОБА_2

Згідно розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим на 05 квітня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 23868,12 доларів США, що еквівалентно сумі у розмірі 190656,16 грн., яка складається з наступного: 9693,27 доларів США - заборгованість за кредитом, 6894,20 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1122,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 6158,65 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» стало застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності, про який під час розгляду справи було заявлено представником ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. ст. 256-258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимого про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовні давність строком один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставно застосованого строку позовної давності, які обґрунтовуються виникненням права на звернення до суду після закінчення строку дії кредитного договору №0D30AE00001604 від 28 вересня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, тобто після кінцевої дати повернення вказаного кредиту - 27 вересня 2011 року, виходячи із умов спірного кредитного договору, а саме, графіку погашення кредиту.

Так, підписуючи кредитний договір №0D30AE00001604, сторонами було узгоджено умови щодо зобов'язань повернення отриманих коштів у розмірі 18003,00 доларів США, зі сплатою 10,56% річних на суму залишку заборгованості, частинами, у зв'язку з чим, право кредитора вважається порушеним не з моменту закінчення терміну дії кредитного договору, а з моменту недотримання ОСОБА_2 строку погашення кожного чергового траншу і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а саме, з 06 січня 2009 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовні давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на висновок викладений в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», із якого вбачається, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, колегія суддів погоджується і з позицією суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», оскільки вони підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічний правова позиція закріплена в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова