АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/3550/15-ц Головуючий суддя І інстанції Нев'ядомський Д. В.
Провадження № 22-ц/790/964/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Департамент реєстрації Харківської міської ради, третя особа: служба у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищевказаним позовом. Просила визнати за нею та за спільною з відповідачем дитиною - сином ОСОБА_7 право проживання та вселити їх за місцем реєстрації у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Київський районний у м. Харкові відділ ДМС України зареєструвати дитину ОСОБА_7 за вказаною адресою; стягнути на її користь понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 гривень та судовий збір.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського суду м. Харкова від 7 жовтня 2014 року. Від шлюбу мають дитину сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Подружжя зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1, однак ОСОБА_4 як власник цього житла чинить перешкоди у реєстрації сина за цією адресою, не зважаючи на те, що дитина мешкає там з моменту народження, у зв'язку із чим їй було відмовлено у задоволенні заяви про реєстрацію дитини за місцем проживання її батьків та її фактичного проживання. Іншого житла вона з дитиною не має.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2016 рокупозов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право проживання за місцем реєстрації у квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Визнано право дитини позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживати разом зі своїми батьками за адресою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до житлового помешкання за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 кошти у розмірі 4875 грн. за надання правової допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення оскаржено ОСОБА_3 - представником ОСОБА_4 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5

В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що після розірванні шлюбу з ОСОБА_5 він, ОСОБА_4, в спірній квартирі не проживав. У зазначеній квартирі проживали його батько - ОСОБА_6 та колишня дружина - ОСОБА_5 Оскільки після розірвання шлюбу вони з позивачкою разом не проживають, вважає що не має підстав для застосування до виниклих правовідносин вимог ст.156 ЖК УРСР.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її дитина є членами сім'ї ОСОБА_4, які проживають разом з ним у будинку, тому мають право користування житловим приміщенням на рівні із власником.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи з 21 квітня 2007 року до 07 жовтня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначені особи проживали в квартирі АДРЕСА_1, власником якої є відповідач ОСОБА_4

ОСОБА_5 зареєстрована у вказаному житловому приміщенні як член сім'ї власника ОСОБА_4

29.04.2015 року між ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_6 був укладений договір дарування вищевказаної квартири, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.12.2015 року, був визнаний недійсним. Отже власником спірної квартири є ОСОБА_4

Як вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_4 в суді першої інстанції після припинення шлюбу з ОСОБА_5, він не проживав у квартирі АДРЕСА_1. В цій квартирі залишалася проживати колишня дружина із дитиною, а потім проживав його батько - ОСОБА_6

Зазначені обставини підтвердили у судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6 При цьому зазначали, що після вселення ОСОБА_6 в спірну квартиру, позивач ОСОБА_5 з сином вимушена була виїхати з квартири. Після визнання судом недійсним договору дарування квартири в останній став знову проживати ОСОБА_4 з новою дружиною та їх дитиною. Будь- яких рішень про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом не ухвалювалося.

Права і обов'язки членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) передбачені статтею 156 ЖК України. Відповідно до ч.4 цієї статті до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Зазначені вимоги кореспондуються із вимогами ст. 405 ЦК України, відповідно до якоїчлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями учасників процесу будь-яких угод між колишнім подружжям по найму спірного жилого приміщення відповідно до ст. 158 ЖК України та сплаті за користування спірною квартирою в порядку, передбаченому ст. 162 ЖК України, не укладалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно відповіді Київського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області від 19.07.2014 року №18 на звернення ОСОБА_5 реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників (іншого з батьків).

Відповідно до абзацу 1 ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_5 та її неповнолітній син - ОСОБА_7 є членами сім'ї ОСОБА_4 та постійно проживали у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у них права користування цією квартирою та поновлення їх порушеного права шляхом вселення в неї, оскільки тимчасова відсутність позивача з дитиною в цій квартирі була викликана поважними причинами - проживанням в останній відповідача ОСОБА_6, а потім ОСОБА_4 з іншою сім'єю.

Однак судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_5 до звернення з цим позовом до суду вже набула право користування вказаною квартирою, де зареєстрована та проживала, і вимушена була залишити її з дитиною не з власної ініціативи, і безпідставно знову визнав за нею право користування вказаною квартирою.

У зв'язку із зазначеним колегія суддів вважає за необхідне виключити із резолютивної частини оскаржуваного рішення посилання суду першої інстанції на визнання за ОСОБА_5 право проживання за місцем реєстрації у квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Колегія суддів також вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача ОСОБА_5 витрат на правову допомогу не відповідає вимогам ст. 84 ЦПК України та Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки матеріали справи не містять достовірних даних про те, що представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 ( який діяв в суді першої інстанції на підставі довіреності від 11 липня 2014 року (а.с. 24) та відповідно до договору про надання юридичних послуг, укладеного між ними 12 грудня 2014 року (а.с.60), є фахівцем у галузі права і за законом має права на надання правової допомоги. Крім того ОСОБА_5 не надано й відповідних фінансових документів, які б свідчили про сплату останньою грошових коштів за надання правової допомоги.

У зв'язку із зазначеним колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення районного суду в цій частині та відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_5 про стягнення з відповідачів витрат за надання правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2016 року в оскаржуваній частині змінити, скасувавши його в частині визнання права проживання ОСОБА_5 за місцем реєстрації, а також стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_6 4875 гривень за надання правової допомоги та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 в цій частині.

В іншій оскаржуваній частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: