У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Пкціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») укладено договір факторингу, пунктами 2.1, 2.2 якого погоджено, що банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними із боржниками, право на вимогу за якими належить банку на підставі документації, який, у свою чергу, 28 листопада 2012 року уклав із ним договір факторингу, відповідно до пунктів 2.1, 2.2 яких позивачу відступлено права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними із боржниками, право на вимогу за якими належить клієнту на підставі документації.

Вказував, що внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме він набув статусу нового кредитора/стягувача за договором від 01 жовтня 2007 року № 1701/1007/88-068, позичальником згідно з яким є ОСОБА_6

Відповідно до умов кредитного договору від 01 жовтня 2007 року № 1701/1007/88-068 АКБ «ТАС-Комерцбанк» надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 55 тис. доларів США, які останній зобов'язався повернути та сплатити проценти за користування у розмірі, строках та на умовах, що передбачені цим договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 1701/1007/88-068-Z-1, згідно з умовами якого останній передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру № 42, загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 20,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

Проте відповідач належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого за ним утворилася заборгованість.

Просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 42, загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 20,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві власності, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» на рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № 1701/1007/88-068, яка станом на 01 березня 2013 року складає 817 201 грн 99 коп., а саме: за кредитом - 408 258 грн 46 коп., за відсотками - 201 952 грн 59 коп., пеня - 207 290 грн 94 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2013 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 42, загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 20,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на підставі права власності, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» на погашення заборгованості за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № 1701/1007/88-068, яка станом на 01 березня 2013 року складає 817 201 грн 99 коп., а саме: за кредитом - 408 258 грн 46 коп., за відсотками - 201 952 грн 59 коп., пеня - 207 290 грн 94 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2013 року змінено. Зменшено розмір пені з 207 290 грн 94 коп. до 190 тис. грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ТОВ «Кредитні ініціативи», з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, при цьому зменшивши розмір пені, керувався тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, на погашення якої позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 01 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 1701/1007/88-068, згідно з умовами якого останньому надано 55 тис. доларів США на строк до 30 вересня 2017 року зі сплатою 11,9 % за користування кредитом.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, яке цього ж дня уклало із ТОВ «Кредитні ініціативи» також договір факторингу, за умовами якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як клієнт відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» як фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними із боржниками, право на вимогу за якими належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, усі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Згідно з реєстром заборгованостей боржників та додатку від 28 листопада 2012 року № 1Б, який є невід'ємним додатком до договору факторингу, до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло, у тому числі, право вимоги за кредитним договором, укладеним 01 жовтня 2007 року з відповідачем.

Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено нотаріально посвідчений договір про передачу прав за іпотечним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 1701/1007/88-068-Z-1, згідно з умовами якого останній передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру № 42, загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 20,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи

Згідно з ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на порушення вимог ст. 224 ЦПК України ухвалив заочне рішення, не перевіривши належним чином, чи був повідомлений відповідач про розгляд цієї справи у суді.

Так, у матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу відповідача судових повісток про розгляд справи, призначеної на 08 липня 2013 року, а судова повістка про розгляд справи на 18 липня 2013 року повернена до суду після винесення судом заочного рішення - 19 липня 2013 року (а. с. 59).

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки у випадку, якщо відповідач не знав про судовий процес або не був належним чином повідомлений про дату розгляду справи судом першої інстанції, таким чином, був позбавлений можливості реалізувати свої права, передбачені ч. 3 ст. 267 ЦК України. Відповідач позбавлений можливості подати заяву про застосування строку давності в суді апеляційної інстанції, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15. Отже, порушення щодо належного повідомлення відповідача у суді першої інстанції унеможливлюють поновлення його процесуальних прав у повному обсязі на стадії як апеляційного, так і касаційного перегляду.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм процесуального права уваги не звернув та зазначених порушень не усунув.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд має врахувати те, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, повинен відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти в позові.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2015 року № 6-82цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак