Справа № 489/6007/16-ц
Номер провадження 2/489/566/17
РІШЕННЯ

Іменем України

01 березня 2017 року

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі Куцовій Д.І.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_4 був укладений Договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала у користування кошти у розмірі 15 000 доларів США на строк до 01.03.2016 р. зі сплатою 60% річних, за період фактичного користування позикою до дня її повернення. Разом з тим 09.07.2007 р. відповідачкою була придбана квартира АДРЕСА_1. Позивач вважає, що йому належить право власності на ? частку вказаної квартири, оскільки на час її придбання сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Посилаючись на вищевикладене просить суд, в порядку поділу майна подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 01.03.2012 р. в розмірі 53 268,49 дол. США, що еквівалентно 1 365 708,28 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідачка в судове засідання не зявилась. Про розгляд справи повідомлена належним чином.

Представник третьої особи ПАТ «Державного експортно-імпортного банку України» в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, оскільки станом на 05.12.2016 р. відповідачка має заборгованість перед Банком в розмірі 13 711,41 доларів США, через що вважає, що визнання права власності на частку квартири та стягнення боргу з відповідача призведе до порушення прав банку, як стягувача за кредитним договором.

Згідно Ухвали суду проводиться заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення представників, дослідивши надані докази суд встановив наступне.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.04.1983 р. до 2012 р.

Згідно Договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2, на підставі Договору купівлі-продажу від 09.07.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за №1999 від 09.07.2007 р.

09.07.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір №62307С27, відповідно до умов якого Банк надав останній кредит в сумі 75 000,00 доларів США, строком погашення до 15.07.2017 р.

З метою забезпечення виконання відповідачкою зобовязань за вищевказаним Кредитним договором між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» з однієї сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з іншої сторони, був укладений Іпотечний договір №62307Z34.

Відповідно до умов цього Договору Іпотекодавці надали Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3.

В подальшому Іпотечний Договір №62307Z34 було розірвано за згодою сторін.

Також в забезпечення виконання відповідачкою зобовязань за вищевказаним Кредитним договором між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» з однієї сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з іншої сторони, був укладений Іпотечний Договір №62307Z33, відповідно до якого ОСОБА_4 передала Банку в Іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка своїх забовязань з погашення кредиту не виконувала, внаслідок чого станом на 05.12.2016 р. відповідачка має заборгованість перед Банком в розмірі 13 711,41 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вищевказана квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачкою під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, відповідно ця квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Разом з тим заперечення представника третьої особи ПАТ «Державного експортно-імпортного банку України» з приводу того, що право власності на спірну квартиру не може бути визнано за позивачем, оскільки квартира знаходиться в іпотеці, та є забезпеченням виконання зобовязання відповідачкою перед банком по погашенню заборгованості за кредитним договором не можуть бути прийняті судом до уваги, через те, що наявність іпотеки і заборони на відчуження на квартиру вимозі про поділ спільного майна подружжя не перешкоджає, оскільки саме обтяження визнанням права власності за позивачем не припиняється.

Таким чином, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_4 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3, в звязку з чим вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

01.03.2012 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір позики. На підтвердження факту передачі грошових коштів була складена розписка, відповідно до якої ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США. Вказану суму боргу відповідачка зобовязувалась повернути позивачу у строк до 01.03.2016 р. Також згідно умов Договору було встановлено, що відповідачка за користування позикою має сплачувати позивачу проценти у розмірі 5 % на місяць.

З пояснень представника позивача вбачається, що фактично зазначена сума позики була отримана відповідачкою 27.09.2007 р. для погашення заборгованості за кредитним договором № 62307С27 від 09.07.2007 р. Крім того, під час передачі коштів між сторонами відбулась попередня домовленість, що частина позики буде повернута не пізніше 29.09.2007 р. від продажу квартири АДРЕСА_3, яка була передана ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в іпотеку.

Згідно із положеннями статей 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс16.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань, якщо інше не передбачене договором або законом.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про наявність у відповідачки боргового зобовязання перед позивачем внаслідок укладення договору позики.

Проте у встановлений в розписці строк та станом до теперішнього часу відповідачка позику не повернула.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-37цс15.

Згідно наданого позивачем ОСОБА_8 заборгованість позивачки за Договором позики складає 53 268,49 доларів США, що еквівалентно 1 365 708 грн. 28 коп., а саме: заборгованість за позикою 15 000,00 доларів США, що еквівалентно 384 573 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками за користування позикою 38 268,49 доларів США, що еквівалентно 981 135 грн. 28 коп.

Заперечення представника третьої особи щодо відсутності підтвердження факту отримання відповідачкою грошових коштів від позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки цей факт підтверджений складеною відповідачкою розпискою. Крім того необхідно зазначити, що права банка вказаним договором позики не порушуються з огляду на наступне.

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет

над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Дослідивши всі надані сторонами докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 4 134 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 34, 60, 62, 88, 212-214, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму боргу за договором позики від 01.03.2012 р. в розмірі 53 268,49 доларів США, що еквівалентно 1 365 708 грн. 28 коп., а саме: заборгованість за позикою 15 000,00 доларів США, що еквівалентно 384 573 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками за користування позикою 38 268,49 доларів США, що еквівалентно 981 135 грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 4 134 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова