Справа №489/5036/15-ц 15.05.2017 15.05.2017 15.05.2017
Провадження №22-ц/784/1069/17
Справа № 489/5036/15-ц Головуючий у 1 інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22-ц/784/1069/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

15 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі:

відповідачів - ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

29 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі Банк) пред'явило до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначений вище позов, який обґрунтовувало наступним.

11 квітня 2013 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 на умовах забезпеченості, повернення, строкової платності та цільового характеру використання, було укладено кредитний договір № 641АІ1, за яким Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 168 264 гривні на придбання автомобіля, а той, у свою чергу, використати взяті грошові кошти за цільовим призначенням, сплачувати щомісячно відсотки за користування ними, розмір яких є змінним (фіксується щорічно) та визначається, як сума Базової процентної ставки кредитування та Маржі, та повернути їх до 10 квітня 2020 року.

На перший річний період (з 11 квітня 2013 року по 10 квітня 2014 року) Процентна ставка за користування кредитом була встановлена у розмірі 17,50% річних (Базова процентна ставка кредитування 20 %, плюс Маржа, плюс знижка 2,5%).

Того ж дня, між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 641014588INSURANCE1 (на оплату страхових платежів) та Договір застави транспортного засобу № 641АІ1-ЗАСТ/1.

Відповідно до останнього Договору, ОСОБА_2 передав у заставу автомобіль марки КІА, модель CERATO, 2013 року випуску, № шасі НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

Крім того, на забезпечення виконання вказаного кредитного договору, між Банком, ОСОБА_2 та, на той час його дружиною - ОСОБА_3 було укладено тристоронній договір поруки № 641АІ1-ПОР/1, згідно умов якого, остання, як поручитель зобов'язувалася солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, в строки та в порядку, передбаченому Договором на купівлю автотранспортних засобів та Договором відновлювальної кредитної лінії.

Сторони домовилися, що у разі прострочки позичальником грошового зобов'язання відповідач сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення.

Взяті на себе обов'язки Банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачу зазначені кредитні кошти, а також і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника.

Проте відповідач, взяті на себе обов'язки належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 03 липня 2015 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 184 028 гривень 03 копійки, з яких:

?149 701 гривня 49 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

?18 412 гривень 86 копійок - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

?3 501 гривня 40 копійок - заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту;

?3 378 гривень 15 копійок - заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення відсотків;

?4 647 гривень 93 копійки - розмір інфляційних витрат за кредитом;

●4 386 гривень 20 копійок - розмір інфляційних витрат за відсотками.

Заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії складається з:

?6 145 гривень 28 копійок - заборгованість за кредитом;

?819 гривень 53 копійок - заборгованість за відсотками;

?1 809 гривень 79 копійок - заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту;

?157 гривень 54 копійки - заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення відсотків;

?2 560 гривень 31 копійка - розмір інфляційних витрат за кредитом;

●206 гривень 99 копійок - розмір інфляційних витрат за відсотками.

Посилаючись на небажання відповідачів сплатити борг добровільно, Банк просив стягнути його з них у солідарному порядку за судовим рішенням.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позов визнав у повному обсязі.

ОСОБА_3, яка на той час зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 і взяла його прізвище, участі у судовому засіданні де позов вирішувався не брала, а тому її думка щодо його обґрунтованості суду 1 інстанції була невідома.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки на час ухвалення рішення порука була припиненою.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд 1 інстанції ухвалив його у точній відповідності з вимогами чинного цивільного законодавства при дотриманні норм процесуального права.

Так, задовольняючи позов ПАТ «Укрсоцбанк», суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту. Відповідач отримав за ним грошові кошти, які зобов'язався повернути не пізніше закінчення дії договору, а також сплачувати за користування ними проценти, проте свого слова не дотримав у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яку він та поручитель відмовляються сплатити добровільно. За такого, як на думку суду, заборгована грошова сума підлягає стягненню за судовим рішенням, на підставі норм, що регулюють зобов'язальні правовідносини.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки, щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Аналізуючи норми матеріального права по даній категорії справ слід виходити з наступного.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, районний суд дійшли вірного висновку про те, що порука не є припиненою, оскільки кредитодавець не змінював кінцеву дату виконання основного зобов'язання, а тому застосування передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителів повинен обраховуватись не з дня несплати наступного траншу, а саме з дня пред'явлення даної вимоги, заявлену в межах строку виконання основного зобов'язання.

Зазначений висновок суду 1 інстанції повністю відповідає змісту наведених вище норм.

Як вбачається з матеріалів справи, з 11 квітня 2013 року сторони перебувають у договірних правовідносинах, підставою виникнення яких є договір кредиту №641АІ1, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 168 264 гривні на придбання автомобілю (а.с. 8-12). На перший річний період його дії (з 11 квітня 2013 року по 10 квітня 2014 року) було встановлено Процентну ставка за користування кредитом у розмірі 17,50% річних (Базова процентна ставка кредитування 20 %, плюс Маржа, плюс знижка 2,5%). Того ж дня, між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 641014588INSURANCE1 (на оплату страхових платежів) (а.с. 15-19) та Договір застави транспортного засобу № 641АІ1-ЗАСТ/, відповідно до якого, ОСОБА_2 передав у заставу автомобіль марки КІА, модель CERATO, 2013 року випуску, № шасі НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 21-23). Крім того, на забезпечення виконання вказаного кредитного договору, між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 641АІ1-ПОР/1, згідно умов якого, поручитель зобов'язувалася солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, в строки та в порядку, передбаченому Договором на купівлю автотранспортних засобів та Договором відновлювальної кредитної лінії (а.с. 25-26).

Оскільки відповідач борг повернути не зміг, наслідком чого у нього перед Банком виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 184 028 гривень 03 копійки та заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії у розмірі 11 699 гривень 43 копійки, чого не заперечував і ОСОБА_2 та, що підтверджується фінансовими документами, наданими Банком (а.с. 4-5, 6-7), то позивач скористався своїм правом на дострокове витребування кредиту, пред'явивши зазначений позов.

До його пред'явлення, Банк рішення про зміну строку виконання зобов'язана не приймав, а тому саме звернення з даним позовом і слід вважати початком процедури дострокового стягнення, а, відповідно, підстав для того, щоб вважати поруку припиненою за ч. 4 ст. 559 ЦК України - немає.

Оцінивши надані Банком докази, суд 1 інстанції обгрунтовано позов задовольнив.

Надані особою, яка подала апеляційну скаргу, докази - зазначеного не спростовують.

Крім того, наявність у ОСОБА_3 обов'язку повернути кредит та нараховані за ним грошові суми підтверджується і фактом перебування в її власності придбаного за кредитні гроші і переданого в заставу її колишнім чоловіком, автомобіля марки КІА, модель CERATO, 2013 року випуску, № шасі НОМЕР_2 хоча і під іншими, отриманими після перереєстрації на її ім'я, державними номерами (а.с. - 85) .

За такого, колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про припинення поруки та невірно визначений розмір заборгованості не може братися до уваги, оскільки суперечить виписаним вище нормам цивільного законодавства і не на ґрунтуються на доказах, досліджених судовими інстанціями.

Стосовно ж тверджень названої особи про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи та не тягнуть за собою тих наслідків, яких бажає сторона.

Крім того, згідно ухвали судді апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року, ОСОБА_3 було розстрочено сплату судового збору при подачі апеляційної скарги.

Оскільки апеляційну скаргу відхилено, то з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути недоплачену суму судового збору у розмірі 1 076 (одна тисяча сімдесят шість) гривень 50 копійок.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

З ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути не доплачену суму судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1 076 (одна тисяча сімдесят шість) гривень 50 копійок .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова