АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.,

секретар Окармус О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2016 року,

встановила:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У подальшому позовні вимоги були уточнені.

Позивач зазначав, що 30 серпня 2014 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік (2,5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Договором передбачена можливість зміни розміру процентної ставки.

Банк свої зобовязання за кредитним договором та угодою виконав в повному обсязі, натомість відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Посилаючись на вказані обставини та умови договору, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 16712 грн 72 коп., яка складається із заборгованості: 3986 грн 42 коп. за кредитом, 9913 грн 88 коп. за процентами, 1540 грн 39 коп. з пені, 500 грн штраф (фіксована частина), 772 грн 03 коп штраф (процентна складова). Заочним рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 8140 грн 55 коп. заборгованості за кредитним договором, в т.ч. заборгованість: 3986 грн 42 коп. за кредитом, 1811 грн 91 коп. за процентами, 1552 грн 30 коп. з пені, 500 грн штраф (фіксована частина), 289 грн 92 коп. штраф (процентна складова). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині часткового задоволення вимог про стягнення процентів й штрафу (процентної складової) та ухвалити нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, з урахуванням норми ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що проценти за користування кредитом підлягають стягненню зі ставки 30 % на рік (2,5 % на місяць) за весь період виникнення заборгованості, розмір заборгованості за процентами становить 1811 грн 91 коп., з відповідача також підлягає стягненню штраф (процентна складова) у розмірі 289 грн 92 коп.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Це згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині стягнення з відповідача штрафу (процентної складової), відмови у задоволенні позову в цій частині та зміни рішення суду в частині обсягу задоволення вимог про стягнення заборгованості з процентів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення указаним нормам повністю не відповідає.

У справі встановлено, що 30 серпня 2014 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві (а.с.6- 32).

Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобовязався щомісячно сплачувати відповідні платежі за договором. Сторонами визначено, що сплата процентів здійснюється щомісяця до 25 числа. Розмір щомісячних платежів визначено сторонами як 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що внаслідок невиконання умов договору станом на 26 січня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту склала 3986 грн 42 коп., що стверджується розрахунком.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що проценти за користування кредитом підлягають стягненню зі ставки 30 % на рік (2,5 % на місяць) за весь період виникнення заборгованості.

Суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 1056-1 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Апелянт посилається на норми Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, пунктом 1.1.3.2.3 яких передбачено право банку змінювати тарифи з наступним інформуванням про це позичальника у виписці за картрахунком.

Ці доводи, як і посилання апелянта на невиконання відповідачем обовязку ініціювання розірвання договору, прийняття ним нових тарифів не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам:

1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;

2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;

3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Проте у спірному випадку банк передбачив у договорі умови, які встановлюють односторонню зміну умов договору, й фактично надають йому право змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку.

Така умова в силу норми ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України є нікчемною.

Тому суд першої інстанції обгрунтовано виходив з необхідності визначення розміру заборгованості, виходячи із встановленої договором ставки 30 % на рік (2,5 % на місяць) за весь період виникнення заборгованості, а не 34,80 % річних (за період з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року) та 43, 20 % (за період з 1 квітня 2015 року 31 липня 2016 року) як про це просив банк

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання відповідачем відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

У звязку з наведеним та з огляду на нікчемність відповідної умови договору щодо зміни розміру процентної ставки, доводи апелянта про те, що відповідач прийняв пропозицію щодо збільшення процентної ставки в силу того, що не ініціював розірвання договору, є необґрунтованими.

Разом з тим частково заслуговують на увагу доводи апелянта про неправильність наведеного судом першої інстанції розрахунку заборгованості за базовою процентною ставкою 30 % річних.

На підтвердження позовних вимог банк подав письмовий розрахунок.

Суд першої інстанції не погоджуючись з процентною ставкою, за якою нараховується заборгованість за процентами, не мотивував чому він не погоджується з методом нарахування банком процентів, не навів розрахунки, які б відповідали умовам кредитного договору. Суд визначив розмір заборгованості за процентами у 1811 грн 91 коп. з розрахунку 365 днів на рік, не взявши до уваги умови кредитного договору та період виникнення заборгованості, який зазначений банком у розрахунку.

Тому рішення суду в частині стягнення процентів підлягає зміні.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до тарифів, що були чинними на час укладення договору, базова процентна ставка на місяць складає 2,5 % та нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік (а.с.7-8).

Такий метод нарахування процентів передбачений п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість зі сплати процентів виникла за період з 1 лютого 2015 року по 31 липня 2016 року за 577 днів.

Суд першої інстанції помилково до даної кількості днів зарахував 6 днів за період з 26 по 31 січня 2015 року.

Встановлено, що сукупний розмір заборгованості за кредитом, починаючи з 1 лютого 2015 року по 31 липня 2016 року складав 3986 грн 42 коп.

Отже, виходячи з указаного розміру заборгованості, процентної ставки (30%), визначеного кредитним договором методу розрахунку процентів (з розрахунку 360 днів на рік), кількості днів, за які нараховуються проценти (577 днів), розмір заборгованості за процентами, що підлягає стягненню з відповідача складає 1916 грн 80 коп. (з розрахунку: 3986,42*30/100* 577/360 = 1916,80).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апеляційний суд надавав банку можливість подати відповідні розрахунки заборгованості за процентами, попереджав апелянта про наслідки ненадання доказів та відповідного розрахунку.

Проте апелянт не подав додаткових доказів, розрахунків й у такий спосіб розпорядився своїми правами (ч. 2 ст. 11 ЦПК України).

Що ж до наявного у справі розрахунку заборгованості за процентами, то він не відповідає умовам договору та методиці нарахування, встановленої кредитним договором.

Апелянтом також оскаржується рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу, а саме його процентної складової.

Відповідно до чч. 1, 3 ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов банку в частині стягнення з відповідача штрафу (процентна складова) у розмірі 289 грн 92 коп., суд першої інстанції виходив з відсутності подвійної відповідальності позичальника при одночасному стягненні пені та штрафу на підставі пунктів 2.1.1.7.6 та 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, оскільки застосування пені та штрафу передбачалося за різні види порушення умов кредитного договору.

З таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що дає підстави вийти за межі доводів апеляційної скарги, скасувати рішення суду в указаній частині та ухвалити нове рішення у цій частині, яким у позові про стягнення штрафу (процентної складової) відмовити.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий висновок висловив Верховний Суд України у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору, пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил, як складової умов кредитного договору, передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням.

Судом першої інстанції з відповідача стягнуто пеню у розмірі 1552 грн 30 коп. і в цій частині рішення банком не оскаржується.

Отже, стягнення з відповідача штрафу (процентної складової) є подвійною відповідальністю і суперечить ст. 61 Конституції України.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача штрафу (процентної складової) у розмірі 289 грн 92 коп. підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення яким у позові слід відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом - 3986 грн 42 коп., пені -1552 грн 30 коп., 500 грн штрафу (фіксованої частини) не є предметом оскарження. Тому, з метою узгодження указаних сум та суми, що стягується за рішенням апеляційного суду, слід визначити що загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» складає 7955 грн 52 коп., з яких: 3986 грн 42 коп. заборгованість за кредитом, 1916 грн 80 коп. заборгованість за процентами, 1552 грн 30 коп. пеня, 500 грн штраф (фіксована частина).

Відповідно до правил ч. 5 ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

Зокрема, з урахуванням того, що позовні вимоги банку задоволено на 47,6% з відповідача на його користь слід стягнути 655 грн 93 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви (з розрахунку: 1378*47,60/100).

На підставі наведеного та керуючись пп. 2, 3 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2016 року в частині розміру стягнення процентів за кредитним договором змінити, а в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» штрафу (процентної складової) у розмірі 289 грн 92 коп. скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1916 гривень 80 коп. заборгованості за процентами.

У задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення штрафу (процентної складової) відмовити.

Визначити, що загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користьПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» складає 7955 гривень 52 коп., з яких: 3986 гривень 42 коп. заборгованість за кредитом, 1916 гривень 80 коп. заборгованість за процентами, 1552 гривень 30 коп. пеня, 500 гривень штраф (фіксована частина).

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - 655 гривень 93 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М. І. Кулянда

ОСОБА_3