Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/1155/16 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 34 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Кочетова Л.Г.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Просив стягнути матеріальну шкоду в сумі 10 100 грн. та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у с. Мотовилівка Любарського району Житомирської області існує звичай почергового випасання череди корів їхніми власниками та про несення відповідальності пастухами за збереження ввіреної їм на цей час худоби. Його корова, впавши в меліоративний колодязь, загинула 17 вересня 2016 року під час випасання череди відповідачем, тобто через недогляд ОСОБА_2, яка неналежно виконувала обов'язки пастуха. Через загибель корови він зазнав душевних страждань, оскільки втратив власність, змушений був купувати молоко для харчування власної сім'ї та через неправомірні діяння відповідача вимушений був прикладати зусилля для відновлення становища, яке існувало раніше.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 100 грн. матеріальних збитків та у відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що попереднє судове засідання у справі було призначене з порушенням строків, передбачених ст. 129 ЦПК України, а сама справа розглянута у строки понад два місяці, що є порушенням ч. 1 ст. 157 ЦПК України. У матеріалах справи у різних документах різна вага корови. Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано поняття звичаю, оскільки жодним документом на особу, яка випасає худобу, ніякі обов'язки та відповідальність не покладаються. Позивачем не доведено належними доказами її вину та обов'язок відшкодувати шкоду. Окрім того, велика рогата худоба підлягає обов'язковому страхуванню, чого позивачем здійснено не було і що призвело до повної втрати ним майна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що між жителями с. Мотовилівка Любарського району Житомирської області існує усна домовленість (колективна угода) про спільне випасання належної їм великої рогатої худоби в одній череді, яке здійснюється власниками корів почергово, в тому числі, на місцевому пасовищі, яке знаходиться між полями сіл Мотовилівка і Малий Браталів. Черга з випасання колективної худоби, у тому числі корови позивача, 17 вересня 2016 року була за відповідачем (лист Мотовилівської сільської ради від 11 листопада 2016 року №386, а.с.11).

Висновком за результатами розгляду звернення позивача до поліції встановлено, що 17 вересня 2016 року череду випасала відповідач, але чотири корови із череди пішли на сусіднє поле із посівом цукрових буряків та одна із корів, власником якої згідно паспорту є позивач, упала у меліоративний колодязь (а.с.6,10). Даний висновок узгоджується із листом директора ПВ «Україна-Браталів» (а.с.40).

По прибутті на поле 17 вересня 2016 року о 8.20 особовий склад Любарського районного сектору Управління ДСНС України у Житомирській області провів роботи по діставанню корови без життєвих ознак з меліоративного колодязя (а.с.23).

Відповідно до протоколу розтину трупа тварини від 17 вересня 2016 року причина, що викликала загибель корови позивача - параліч серцево-судинної системи внаслідок удушення. У особливих відмітках значиться, що труп із шкірою зарито на скотомогильнику (а.с.7).

Вищевказані докази не спростовані у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України й у суді апеляційної інстанції, оскільки листи Мотовилівської сільської ради від 23 лютого 2017 року №№106,107 про площу громадського пасовища, місце його знаходження та відсутності у раді зареєстрованих Правил, обов'язків та відповідальності пастуха не змінюють висновків суду першої інстанції щодо існування усної домовленості про випас корів у спільній череді почергово. За звичаєвим правом, прийнявши на себе обов'язок випасати череду худоби, відповідач прийняла й обов'язок щодо збереження худоби на час випасу та проявила необачність, оскільки належним чином не контролювала худобу і це призвело до того, що корови, знаходячись без відповідного контролю, пішли на поле із посівом цукрових буряків, внаслідок чого одна корова, яка належить на праві власності позивачу, впала у меліоративний колодязь та задихнулася, тобто загинула.

Згідно положень ч.1 ст.7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом ст.6, ч.1 ст. 627, ст. 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що між власниками великої рогатої худоби, зокрема, й сторонами у справі, виникли зобов'язальні правовідносини щодо спільного випасання належної їм великої рогатої худоби, яке саме по собі включає і обов'язок по збереженню худоби на час її випасу, тобто спільна діяльність (ст. 1130 ЦК України) та відповідач не довела відсутності своєї вини у заподіянні майнової шкоди.

Вищевикладеним спростовуються твердження апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував поняття звичаю та недоведення позивачем вини відповідача та обов'язку відшкодування шкоди.

При розбіжностях у визначенні ваги корови суд при розрахунку майнової шкоди взяв за основу акт зважування від 17 вересня 2016 року, де вказана вага трупа корови - 404 кг, тобто майнова шкода розрахована з меншої ваги, а не з більшої: 404 кг. х 25 грн. = 10 100 грн. (а.с.8-9).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач був зобов'язаний застрахувати свою корову спростовуються Порядком і правилами проведення обов'язкового страхування тварин на випадок загибелі, знищення, вимушеного забою, від хвороб, стихійних лих та нещасних випадків, затвердженим постановою КМУ від 23 квітня 2003 року №590. Так, обов'язковому страхуванню підлягають племінні корови, зоопаркові та циркові тварини. Корова позивача не мала родоводу, оскільки була лише паспортизована, а тому немає підстав вважати її племінною у розумінні вищевказаного нормативного документа. Вона також не була ні цирковою, ні зоопарковою твариною.

Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, керуючись ст.ст.23,1167 ЦК України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відшкодування моральної шкоди не можна стягнути менше ніж 1 000 грн., а тому рішення суду першої інстанції і у цій частині залишається без змін.

Недотримання судом першої інстанції строків розгляду справи не є підставою для скасування законного, обґрунтованого та правильного по суті й справедливого рішення, оскільки ці недоліки не вплинули на суть ухваленого рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді: