Справа № 136/1524/16-ц Провадження № 22-ц/772/551/2017Головуючий в суді першої інстанції Стадник С. І.
Категорія 44Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. В будинку проживає її дочка ОСОБА_4, яка впродовж тривалого періоду часу систематично порушує правила співжиття (стукає дверима в будинку, псує майно, вчиняє сварки, виганяє з дому, погрожує застосувати насильство), створюючи неможливим для позивача проживання з нею в одному будинку. Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування з проханням вжити до ОСОБА_4 заходів впливу, проте проведена ними робота не змінила поведінку відповідача.

Просила суд, виселити ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначила, що її дочка ОСОБА_4 систематично вчиняє відносно неї протиправні дії, чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, чим створює ОСОБА_2 нестерпні для життя умови. На підтвердження вказаних обставин позивач посилається на результати розгляду її звернень до органу місцевого самоврядування, перевірок правоохоронних органів, які були проведені за зверненнями позивача щодо протиправної поведінки ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції, виходив з того, що відсутні підстави для виселення ОСОБА_4, які передбачені ст. 116, 157 ЖК УРСР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6- 8).

В житловому будинку зареєстровані її дочка, відповідач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою виконкому Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 28.07.2016 року за № 612 (а.с.9).

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Згідно з ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР та із урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Аналізуючи зміст даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 неодноразово зверталась до голови Новоприлуцької сільської ради зі скаргами на протиправні дії ОСОБА_4, яка висловлювала в її адресу образливі слова, погрози, псувала майно. За результатами їх розгляду голова сільської ради спільно з дільничним інспектором проводили їх розгляд з виїздом на місце (а.с.15-19).

Крім того, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки до неї зі сторони доньки ОСОБА_4, яка полягала у принижені честі, гідності, вчиненні насильства у сім»ї тощо.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду звернень позивача ОСОБА_2 щодо протиправної поведінки відповідача ОСОБА_4, остання не притягувалася, а ні до адміністративної, а ні до кримінальної відповідальності. Рішення, дії чи бездіяльність правоохоронних органів з приводу результатів проведених перевірок позивач не оскаржувала.

Зокрема, суд першої інстанції надав належну оцінку офіційному попередженню старшого інспектора Липовецького ВП Березюка О.А. від 16.07.2016 року на арк.с.126, яке адресоване ОСОБА_4, при цьому підстави його застосування до особи в ньому не зазначені, також відсутній підпис правопорушника, а тому не можна вважати, що відповідача офіційно попереджено про неприпустимість протиправної поведінки, вчинення насильства у сім»ї.

Також, в матеріалах справи є характеристики зав. Поліклінічним відділенням філії Липовецької ЦРЛ Монастирської О.В., депутата сільської ради Маслія Ю.М., Виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 28.10.2016 року № 1267 за підписом сільського голови Цикало Р.Б., з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є доброзичливою, привітною, з відвідувачами поліклінічного відділення, чемна, миролюбна, сторониться конфліктних ситуацій, користується повагою у односельців та колег по роботі, в громадських місцях веде себе добре (а.с.81-83).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, вірно застосував норми матеріального права, на підставі наданих сторонами доказів, яким надано вірну оцінку (ст. 212 ЦПК України), встановив фактичні обставини справи та прийшов до правильного висновку, що відсутні законні та обґрунтовані підстави передбаченні ст. 116, 157 ЖК УРСР для виселення відповідача ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Зокрема, відсутнє систематичне порушенням правил співжиття в одному будинку, яке слід розуміти у вчиненні двох і більше таких правопорушень. При цьому до винної особи попередньо повино бути застосовано міри попередження судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо, однак такі попередження матеріали справи не містять.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.