АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3200/17 Справа № 206/3254/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Дніпро

11 травня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Департамента житлового господарства Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним і скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним і скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло /а.с. 3-6/.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним з дати видання та скасовано розпорядження органу приватизації № 7/397-07 від 09 10.2007 року.

Визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 09.10.2007 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с.117-118/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /24-128/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями п.7 ч.3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Також ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного фонду» та п.5 Положення про порядок передачі квартири (будинків) у власність громадян передбачають, що житло передається лише особам, які постійно проживають у ньому разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло на момент введення в дію цього Закону (на 22.07.1993року).

Судом встановлено, що 25.07.1974 року виконавчим комітетом Придніпровської міської Ради депутатів трудящихся ОСОБА_4 був виданий ордер № НОМЕР_1 на заняття квартири АДРЕСА_1 на родину з чотирьох чоловік, яка складалась з ОСОБА_4, її чоловіка ОСОБА_6 та синів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 /а.с. 10/.

Позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 та братом відповідача ОСОБА_2

Відповідно до довідки КП «ЖК Самарського району» ДГС від 13.05.2016 року позивач ОСОБА_3 був зареєстрований у спірній квартирі з 24.05.1991 року та виписаний 31.05.1996 року, після чого зареєстрований з 09.06.1998 року по 28.02.2002 року /а.с. 32/.

Згідно довідки УІН - 80 УМВК в Дніпропетровській області від 08.08.1997 року ОСОБА_3 в період з 18.04.1995 року по 08.08.1997року відбував покарання в місцях позбавлення волі /а.с. 45/.

Згідно довідки Державного департаменту України з питань виконання покарань від 09.09.2004 року ОСОБА_3 з 08.10.2001 року по 09.09.2004 року відбував покарання в місцях позбавлення волі, також в довідці вказано, що він прямує до місця проживання АДРЕСА_1 /а.с. 46/.

У паспорті позивача ОСОБА_3 вказано його місце реєстрації з 09.06.1998 року АДРЕСА_1, відмітки про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою - відсутні /а.с. 8/.

Розпорядженням органу приватизації - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 7/397-07 від 09.10.2007 року, на підставі заяви наймача ОСОБА_4 та члена її сім'ї ОСОБА_2 від 17.09.2007 року, квартира АДРЕСА_1 була передана їм у спільну часткову власність /а.с.65-68/.

09.10.2007 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло /а.с. 11/.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 27.11.2007 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності по ? частині квартира АДРЕСА_1 /а.с. 12/.

01.11.2015 року у віці 71 року помирає мати сторін ОСОБА_4, про що Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 03.11.2015 року зроблено актовий запис № 1029 /а.с. 33/.

Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері позивач ОСОБА_3 дізнався, що у 2007 році квартира АДРЕСА_1 квартира була приватизована без його участі, а тому звернувся до суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню, так як на час приватизації спірної квартири позивач постійної проживав в ній, був знятий з реєстрації по незалежним від нього обставин та без його волевиявлення, а отже він мав право на участь в приватизації, від такої участі письмово не відмовлявся.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд постановив рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права та не дав оцінки наданим ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань відповідача в апеляційній на те, що 28.02.2002 року позивач був знятий з реєстрації так як перебував у місцях позбавлення волі, а після повернення в квартирі проживав, але не був зареєстрований, а тому квартира цілком законно була приватизована на нього та їх матір, то з ними погодитися не можна.

Відповідно до п.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Наказом президента України від 02.09.2000 року було внесено зміни до ст. 71 ЖК України, а саме до п.7 ч.3 ст. 71 ЖК України, відповідно якого жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках позбавлення волі на певний строк протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цій квартирі залишилися проживати члени його сім'ї.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користуватися цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3, практично з дня народження до цього часу проживає в спірній квартирі, що не спростовується сторонами.

Після відбуття покарання 09.09.2004 року повернувся до дому, де проживала його матір ОСОБА_4, на час проведення приватизації квартири, у жовтні 2007 року, позивач також постійно проживав у квартирі.

Звертаючись до органу приватизації ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надали довідку про склад сім'ї в якій вказали тільки зареєстрованих осіб, та не надали будь-яких відомостей про те, що там постійно проживає ОСОБА_3

Відповідно до п.п. 11,15 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем поживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 35, який діяв до травня 2006 року, для здійснення реєстрації та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання особа подає письмову заяву.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 заяви про зняття його з реєстраційного обліку не подавав, що підтверджується довідкою КП «ЖХ Самарського району» ДГС про те, що його було знято з реєстрації 28.02.2002 року та довідкою Державного департаменту з питань виконання покарань про те, що з 08.10.2001 року по 09.09.2004 року ОСОБА_3 відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Крім того апелянт помилково пов'язує право позивача на приватизацію з фактом його реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з його правом на житло за фактом та фактом проживання в квартирі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.01.2013 року в справі № 6-125цс12.

Щодо незгоди апелянта відносно відмови у застосуванні строку позовної давності, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, щодо неможливості застосування строку позовної давності та відмові у задоволенні позовних вимог, про що просив відповідач ОСОБА_2 з тих підстав, що позивач, який постійно мешкав в спірній квартирі про те, що квартира була приватизована без його участі, його матір'ю та братом, дізнався після звернення до державного нотаріуса за оформленням спадщини. Будь-яких спростувань цього факту суду надано не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального та процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.