Справа № 190/404/17
Провадження №2/190/292/17
УХВАЛА

11 квітня 2017 року м.П'ятихатки

Суддя П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області Семенников О.Ю., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, яка діє від свого імені, а також від імені та і інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання майна спільною частковою власністю колишнього подружжя без виділу його часток в натурі та стягнення коштів за виконання спільного зобовязання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, що діє від свого імені, а також від імені та і інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2, звернулася до Пятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 з вимогами про визнання майна спільною частковою власністю колишнього подружжя без виділу його часток в натурі та стягнення коштів за виконання спільного зобовязання, обгрунтовуючи заявлені вимоги тим, що 21.03.2012 року зареєстровано шлюб з відповідачем, від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час спільного проживання з відповідачем в 2011 року за спільні кошти сторін за договором купівлі-продажу будинку придбане нерухоме майно - садибу в буд.№2 по вул.Наберіжна в смт.Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області, правовстановлюючі документи на яку виготовлені та складені на імя відповідача. Крім того в шлюбі з відповідачем, за згодою та з відома останнього, на імя позивача в банківській установі АТ «ОСОБА_4 Капітал, правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», оформлено кредитний договір №8 від 13.12.2013 року, за яким отримано суму грошових коштів у розмірі 19341,06 грн. Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано, проте оскільки ОСОБА_3 заперечує право власності на ? частку в спірній садибі, добровільно визнати за нею право власності на частку в спірній садибі відмовляється, як і відмовляється нести солідарний обовязок перед кредитною установою щодо поверненння банку коштів за вищевказаними кредитними зобовязаннями, позивач просить визнати вищевказану садибу спільною частковою власністю сторін із визначенням по ? частці садиби за кожною стороною без виділу цих часток в натурі, стягнути з відповідача на її користь ? частку із фактично сплачених особисто коштів в розмірі 4845,60 грн. в рахунок погашення кредитних зобовязань перед банківською установою, зобовязати ОСОБА_3 надати до суду копії та оригінали правовстановлюючих (договорів куплі-продажу квартири, вятягу з Єдиного реєстру прав власності на спірне нерухоме майно) та технічних документів (технічного паспорту на спірну садибу) для подальшого визначення дійсної вартості спірної садиби, та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Розглянувши подані матеріали, суддя приходить до висновку, що позовна заява не відповідає вимогам п.3), п.6) ч.2 ст.119 ЦПК України і підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Оскільки позивач зазначає, що діє як від свого імені, так і від імені та в інтересах малолітньої дитини, позовна заява не містить визначення в частині яких саме із заявлених позовних вимог ОСОБА_1 діє від імені дитини сторін.

Положення п.6) ч.2 ст.119 ЦПК України передбачають необхідність зазначення у позові доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, відповідно до заявлених позовних вимог позивач посилається на укладення під час шлюбу з відповідачем за згодою останнього в банківській установі АТ «ОСОБА_4 Капітал, правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», на її імя кредитного договору №8 від 13.12.2013 року на загальну суму 19341,06 грн., проте процесуального статусу вищевказаної банківської установи остання не визначає, доказів укладення вказаного кредитного договору (в т.ч. примірника кредитного договору) не зазначає, як і не зазначає доказів на підтвердження сплати нею коштів на погашення кредиту на рахунок погашення кредиту (примірників квитанцій, довідка банківської установи), підстав для звільнення від доказування цих обставин заявник не зазначає.

Суд зазначає, що додана ОСОБА_1 до позовної заяви копія довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором №8 від 16.03.2013 року не підписана жодною особою, як і не зазначено особу, яка її склала.

Також суд вказує на незазначення заявником доказів на підтвердження обставин здійснення нею платежів у строки та розмірах, зазначених у складеній позивачем таблиці платежів з моменту розірвання шлюбу, підстав для звільнення від доказування цих обставин заявник також не зазначає.

Крім того суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору.

Заявник в прохальній частині позовної заяви просить суд окрім іншого зобовязати відповідача надати до суду копії та оригінали правовстановлюючих (договорів куплі-продажу квартири, вятягу з Єдиного реєстру прав власності на спірне нерухоме майно) та технічних документів (технічного паспорту на спірну садибу) для подальшого визначення дійсної вартості спірної сади, проте фактично дані вимоги є вимогами про забезпечення доказів, а доказів звернення до відповідача та/або іншої особи з приводу отримання витребуваних від відповідача відомостей, як і доказів наявності складнощів та/або неможливості отримання таких відомостей заявник не зазначає, у звязку з чим заявникові для витребування зазначених нею доказів необхідно подати клопотання про забезпечення доказів із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів чи наявності складнощів в їх отриманні з відповідним документом про сплату судового збору в установленому законодавством розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЦПК України якщо позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.119, 120 ЦПК України, суддя постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

В даному випадку недотримання позивачем положень ст.119 ЦПК України і на цій підставі залишення позову без руху не може бути розцінено як обмеження в доступі до правосуддя, який регламентовано ст.55 Конституції України. Європейський суд з прав людини в рішенні Міцци проти Мальти зазначив, що право на звернення до суду не є абсолютним і особа, яка має намір ним скористатися, повинна дотримуватися порядку, передбаченого національним процесуальним законодавством конкретної держави.

Враховуючи зазначені обставини, у звязку з невідповідністю позовної заяви встановленим вимогам, суд вважає за необхідне залишити позов ОСОБА_1 без руху та надати строк для усунення вищевказаних недоліків, але не більше трьох днів з дня отримання позивачем ухвали.

Керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, що діє від свого імені, а також від імені та і інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання майна спільною частковою власністю колишнього подружжя без виділу його часток в натурі та стягнення коштів за виконання спільного зобовязання залишити без руху, зобовязавши заявника усунути виявлені недоліки.

Встановити строк для виконання ухвали три дні з дня її отримання.

Розяснити заявнику, що у разі не виправлення зазначених недоліків заява буде вважатися не поданою і підлягатиме поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.Ю.Семенников