Провадження №2/760/1431/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарях - Здорик Л.В., Літвінчук А.В., Калашнік Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "38 відділ інжернерно-технічих частин" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "38 відділ інжернерно-технічих частин" та просив: визнати незаконним звільнення його з посади охоронника 3-го розряду ДП «38 ВІТЧ» за наказом №364-К від 04.04.2016, поновити його на посаді охоронника 3-го розряду ДП «38 ВІТЧ», стягнути з ДП «38 ВІТЧ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 квітня 2016 по день поновлення на роботі, зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що з 11 січня 2014 року він був прийнятий на роботу охоронником 3-го розряду в 2-й загін охорони ДП «38 ВІТЧ» по охороні орендованого адмінприміщення НАІС «Нафтогаз України» по вул. Хрещатик, 7/11 в м. Києві за річним строковим договором. 01.01.2015 ним та генеральним директором ОСОБА_2, діючим в інтересах ДП «38 ВІТЧ» цей договір (контракт) було підписано (продовжено) ще на один рік по 31.12.2015.

Вказав, що із 01.01.2016 до 04.04.2016 він продовжував працювати на займаній посаді згідно пролонгованого на невизначений час строкового договору від 01.01.2015, оскільки при його закінченні 31.12.2015, жодна із сторін не поставила вимогу його розірвати.

Також посилався на те, що 04 квітня 2016 року наказом підприємства №364-К його, без відповідного письмового попередження, яке має бути винесено за два місяці до звільнення, більш того, під час перебування на лікарняному, було звільнено із займаної посади із трактовкою, у зв'язку із закінченням терміну строкового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Із 26.03.2016 по 29.04.2016 перебував на амбулаторному лікуванні з приводу гострого бронхіту та термічних опіків пахової ділянки і був тимчасово непрацездатним, що підтверджується листками непрацездатності від 26.03.2016 та від 04.04.2016.

Позивач вказав, що дані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, оскільки з наказом про звільнення його не було ознайомлено, а трудову книжку роботодавцем було вислано поштовим відправленням із значним порушенням термінів, приблизно 5-6 травня 2016 року.

Зазначено, що, до подачі позову, роботодавцем, позивача повністю не розраховано і не в повному обсязі виплачено заробітну плату та не проведені виплати за невикористану відпустку і перебування на лікарняному.

Позивач посилається на те, що в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату, яка складає близько 2000 грн., та відповідач при поновленні на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач вказав, що зазначені дії відповідача призвели до моральних страждань. Внаслідок стресу та хвилювання, що сталися в результаті незаконного звільнення з роботи, у нього стався гіпертонічний криз, він на тривалий час втратив спокій та нормальний сон, у нього з'явились сильні головні болі та в ділянці серця, значно підвищився та став стрибати артеріальний тиск. На фоні перенесеного стресу у зв'язку із незаконним звільненням з роботи, у нього виникли негативні психоемоційні зміни: пригніченість, нервозність, відчуття власної трудової неповноцінності. Незаконне звільнення під час хвороби загальмувало процес видужання. Виходячи з вищенаведеного, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду, яка позивачем оцінена в 10 000 гривень.

Виходячи з наведеного вище, позивач звернувся із вказаним позовом до суду та просив його задовольнити.

У вересні 2016 року на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на позовну заяву, обґрунтоване наступним.

Відповідач посилається на те, що між ним та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» укладені договори про закупівлю послуг, а саме:

послуги з охорони адміністративного будинку НАК «Нафтогаз України» від 31.12.2013 № 14/6390/13, строком надання послуг з 01.01.2014 по 31.12.2014,

послуги з охорони адміністративного будинку НАК «Нафтогаз України» від 30.12.2014 № 14/144976/14, строком надання послуг з 01.01.2015 по 04.04.2016. Зазначені договори укладені за результатами проведення процедури закупівлі.

Відповідач пояснив, що у зв'язку з тим, що відповідно умов договорів, послуги з охорони повинні були надаватись на визначений термін - ним, як роботодавцем, укладено строкові трудові договори з працівниками (в тому числі і з ОСОБА_1.) на визначений строк.

Зазначено, що 01 січня 2014 року між ним та позивачем укладено строковий трудовий договір, з зазначенням строку трудового договору - з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року (згідно заяви позивача про прийом на роботу за строковим трудовим договором). 01 січня 2015 року між ними укладено новий строковий трудовий договір, з зазначенням строку трудового договору - з 01 січня 2015 року по 04 квітня 2016 року (згідно заяви позивача про прийом на роботу за строковим трудовим договором).

Відповідач посилається на те, що пунктом 1.1. строкових договорів між ДП «38 ВІТЧ» та ОСОБА_1 зазначено, що позивач приймається на роботу до ДП «38 ВІТЧ» відповідно до ч.2 ст. 23 КЗпП України (договори від 01.01.2014 № 8 та від 01.01.2015 № 06). Укладений новий строковий трудовий договір з позивачем з 01.01.2015 не вважається продовженим на невизначений строк окремого договору з 01.01.2014, який припинено 31.12.2014, про що зроблено запис в трудовій книжці.

Зазначено, що ОСОБА_1 не міг не знати про окремо укладені строкові трудові договори від 01.01.2014 № 8 та від 01.01.2015 № 06, так як власноруч заповнював та підписував вказані договори, крім того, власноруч писав заяви про прийом його на роботу на умовах строкового трудового договору.

Відповідач посилається на те, що припинення трудового договору, після закінчення строку, не вимагає заяви або якогось іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли подавав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений, у зв'язку з цим, власник не зобов'язаний попереджати чи інформувати працівника про майбутнє звільнення.

Крім того, відповідачем пояснено, що в день закінчення строкового трудового договору ОСОБА_1 на роботу не з'явився, заяву з проханням, у зв'язку з його звільненням, направити йому трудову книжку за вказаною адресою, надав на підприємство. Вказана заява прийнята підприємством та зареєстрована від 04.04.2016 № 173. Трудова книжка направлена ОСОБА_1 рекомендованим листом від 06.04.2016 № 243, яка вручена 09.04.2016 ОСОБА_1

Зазначено, що 07.04.2016 ОСОБА_1 надано листок непрацездатності АГЯ 810228, згідно якого ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 26.03.2016 по 04.04.2016, згідно ст. 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 05-31-1137 від 06.08.2004), якщо у і під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового удового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП видається наказ про його звільнення, але допомога по тимчасовій непрацездатності надається йому до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тому, допомога по тимчасовій непрацездатності за період з 26.03.2016 по 04.04.2016 виплачена позивачу - 19.04.2016 в сумах 69,01 грн. та 276,05 (за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності), 14.04.2016 в сумі 345,06 грн. (5 днів за рахунок підприємства).

Відповідач вказав, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільнені проведено разом з виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності 14.04.2016, через порушення вимог трудового законодавства, при невиплаті в день звільнення всіх коштів ОСОБА_1, 03 серпня 2016 року йому виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме 1668,40 грн.

Зазначено, що з 04.04.2016 по 29.04.2016 ОСОБА_1 перебував на лікарняному (листок непрацездатності АГС №913774), який ним було надано до підприємства 11.05.2016. Відповідач, дотримуючись вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", 16.06.2016 виплатив допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 04.04.2016 по 29.04.2016 в сумі 336,06 грн. (5 днів за рахунок підприємства) та 20.05.2016 в сумі 1411,40 грн. (за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності).

Відповідач пояснив, що у зв'язку з тим, що він дотримався вимог чинного законодавства при звільнені, а також позивачу 03 серпня 2016 року виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (1668,40 грн.), а тому, на його думку, позивач не був позбавлений конституційних правових гарантій і йому не було завдано моральної шкоди.

Виходячи з вищенаведеного, відповідач вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

В ході розгляду справи позивачем було збільшено позовні вимоги, він просив стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за 12 місяців вимушеного прогулу у розмірі 45 057,60 грн., в судовому засіданні позивач підтримав позов, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилалась на те, що розрахунок середнього заробітку, наданий позивачем є помилковим, крім того, пояснила наступне. Зазначила, що між державним підприємством «38 відділ інженерно-технічних частин» та національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» укладено договір про закупівлю послуг з охорони об'єктів НАК «Нафтогаз України» від 30.12.2014 № 14/144976/14, строком надання послуг з 01.01.2015 по 04.04.2016. Згідно умов договору від 30.12.2014 № 14/144976/14 послуги охорони об'єктів надавались, зокрема на об'єкті - офісному приміщенні НАК «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Хрещатик, 7/11, де працював позивач. Зазначені договори укладені за результатами проведення процедури закупівлі та з дотриманням вимог ч.6 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», який передбачає, що дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року. Представник відповідача стверджувала, що відповідно умов договорів, послуги з охорони повинні були надаватись на визначений термін - державним підприємством, як роботодавцем, укладено трудові договори з працівниками (в тому числі і з ОСОБА_1.) на визначений строк, а саме на строк дії договору між ДП «38 ВІТЧ» та НАК «Нафтогаз України» від 30.12.2014 № 14/144976/14, тобто з 01.01.2015 по 04.04.2016. Крім того, посилалася на те, що позивач свою волю на укладення строкового договору виявив, коли подавав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та укладаючи строковий трудовий договір від 01.01.2015 №06, був ознайомлений та погоджувався з його умовами, режимом роботи і оплатою праці.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

За нормою ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено, в т.ч., на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.

За нормою ст.23 КЗпП України при укладенні строкового трудового договору про прийняття працівника на роботу на умовах строкового трудового договору має бути відповідна вказівка в наказі про прийняття на роботу з зазначенням строку трудового договору.

Відсутність такої вказівки в наказі характеризує трудовий договір як такий, що укладений на невизначений строк.

Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін.

Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку / п.п.2 та 3 ст.23 /, крім в випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до в.о. генерального директора ДП «38 ВІТЧ» ОСОБА_3 про прийняття на посаду охоронника в загін охорони Спеціалізованного підрозділу на умовах строкового трудового договору, з умовами, режимом та сплатою праці був ознайомлений та згодний (а.с. 64).

01.01.2014 між ДП «38 ВІТЧ» та ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір №8, строк дії даного строкового трудового договору з 01.01.2014 до 31.12.2014 (а.с. 65-66).

Відповідно до наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №1886-к від 23.12.2014, з 31.12.2014 ОСОБА_1 звільнено з ДП «38 ВІТЧ» у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору (а.с. 67).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся із заявою до генерального директора ДП «38 ВІТЧ» ОСОБА_2 про прийняття на посаду охоронника в загін охорони спеціалізованого підрозділу на умовах строкового трудового договору з 01.01.2015, з умовами, режимом та сплатою праці ознайомлений, згоден (а.с. 68).

Як вбачається з витягу з наказу по особовому складу ДП «38 ВІТЧ» від 31.12.2014, позивача з 01.01.2015 прийнято на посаду охоронника 3 розряду з часовою тарифною ставкою 13,44 грн. (а.с. 41).

На підставі строкового трудового договору №06 від 01.01.2015 позивача було прийнято на роботу до ДП «38 ВІТЧ» на посаду охоронника. Згідно п. 7.1, строк трудового договору з 01.01.2015 до 04.04.2016 (а.с. 35-37).

Судом встановлено, що наказом №364-к про припинення трудового договору (контракту) від 30.03.2016 ОСОБА_1 звільнено з 04.04.2016 у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 42).

Згідно Статуту Державного підприємства «38 відділ інженерно-технічних частин» в новій редакції, підприємство створено на виконання наказу Мінпаливенерго від 09.04.2004 №188 «Про реорганізацію інженерно-технічної частини (в/ч А-1509)» та наказу Мінпаливенерго від 25.05.2004 № 275 «Про реорганізацію охорони об'єктів підприємств Придніпровського проммайданчика», для забезпечення фізичного захисту режимної території колишнього уранового виробництва ВО «ПХЗ» та інших особливо важливих об'єктів паливно-енергетичного комплексу, що підпорядковуються Міністерству енергетики та вугільної промисловості України. ДП «38 ВІТЧ» утворене та здійснює діяльність, зокрема, з метою забезпечення охорони об'єктів інших суб'єктів господарювання на підставі ліцензії на надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності ( зворотня сторона а.с. 61 ).

Як було пояснено представником відповідача у судовому засіданні, ДП «38 ВІТЧ» забезпечує охорону на договірних засадах об'єктів: ДП "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", ПАТ «Укртрансгаз», НАК «Нафтогаз України» та інших об'єктів, які включені до Переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, що підтверджується Постановою КМУ від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».

Крім того, з довідки ДП «38 ВІТЧ» №333 від 03.04.2017 про строк надання послуг та термін дії договору про закупівлю послуг з охорони об'єктів від 30.12.2014 №14/144976/14, наданої ДП «38 ВІТЧ», а також пояснень представника відповідача в судовому засіданні, вбачається наступне.

Відповідач здійснює діяльність, пов'язану з державною таємницею, на підставі спеціального дозволу, виданого Управлінням СБУ у Дніпропетровській області. Згідно умов договорів з вказаними контрагентами, ДП «38 ВІТЧ» заборонено розголошувати інформацію стосовно об'єктів охорони або господарської діяльності Замовника (п. 6.3.13 договору від 30.12.2014 № 14/144976/14).

Встановлено, що між ДП «38 відділ інженерно-технічних частин» та НАК «Нафтогаз України» укладено договір про закупівлю послуг з охорони об'єктів від 30.12.2014 № 14/144976/14 (зі змінами та доповненнями від 29.12.2015 та від 25.03.2016 ). Договір укладено за результатами проведення процедури закупівлі та з дотриманням вимог ч. 6 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель». Пунктами 5.1 та 10.1 Договору визначено строк надання послуг та термін дії договору, а саме: з 01 січня 2015 року по 04 квітня 2016 року.

Згідно умов договору від 30.12.2014 №14/144976/16 послуги охорони об'єктів надавались на наступних об'єктах :

адміністративний будинок НАК «Нафтогаз України»,

офісне приміщення НАК «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Гонти, ЗА,

офісне приміщення НАК «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Володимирська, 38,

офісне приміщення НАК «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Хрещатик, 7/11.

Як вбачається з довідки про кількість укладених строкових трудових договорів, відповідно вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП України, №334 від 03.04.2017, ДП «38 ВІТЧ» забезпечує охорону на договірних засадах, зокрема, об'єкту: НАК «Нафтогаз України».

Вбачається, що вказані господарські договори є з визначеними строками їх дії, а тому з працівниками, які задіяні в охороні вказаних об'єктів, укладено строкові трудові договори з тими ж строками їх дії. Протягом 2015 та 2016 років кількість особливо важливих об'єктів, а саме: стаціонарні пости, авто патрулювання магістральних трубопроводів становить 92 об'єкта (а.с. 118). На підтвердження вищезазначеного, відповідачем також надано копії заяв, строкових договорів та наказів про припинення трудового договору з іншими охоронцями.

При зверненні до суду з позовом, позивач, серед підстав, якими він обґрунтовував незаконність звільнення, зазначав незаконність строкового трудового договору № 06 від 01.01.2015 в частині визначення строків його дії, зокрема посилався на те, що даний строковий трудовий договір укладався до 31.12.2015, а не до 04.04.2016, після його закінчення, Наказом № 364-К від 30.03.2016 його, без відповідного письмового попередження, та під час перебування на лікарняному, було звільнено із займаної посади у зв'язку із закінченням терміну строкового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи листків непрацездатності, ОСОБА_1 з 26.03.2016 до 04.04.2016 перебував на амбулаторному лікуванні (а.с.19).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.2 ст. 36, ч.3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 2 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем надано докази того, що трудові відносини між сторонами не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи та умов її виконання, у зв'язку з чим сторонами постійно укладались строкові трудові договори.

Згідно із ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що укладав з ДП «38 ВІТЧ» строковий трудовий договір, однак у графі строк дії договору «до 04.04.2016» проставляв головний бухгалтер підприємства.

Виходячи з вищенаведеного, вбачається, що термін дії спірного строкового трудового договору №06 від 01.01.2015, укладався строком до 04.04.2016 у всіх, без виключення, осіб, що були задіяні в охороні об'єкту .

Суд також вважає, що укладення нового трудового договору з позивачем наступного після звільнення дня не може, з точки зору закону, свідчити про безперервність трудових відносин між сторонами та не є підставою для задоволення вимог позивача,виходячи з вищевикладеного .

Виходячи з цих обставин, суд вважає, що строковий трудовий договір між сторонами був укладений на умовах, визначених сторонами, не суперечить закону, а тому в цій частині суд вважає вимоги позивача безпідставними та не приймає до уваги його твердження з цього приводу.

Тобто, при вирішенні спору судом перевірялися дані обставини та законність укладених з позивачем строкових трудових договорів і суд прийшов до висновку про законність звільнення позивача з роботи.

Таким чином, судом не встановлено будь-яких порушень під час звільнення позивача із займаної ним посади, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання незаконним звільнення та поновлення на посаді задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2016 по день поновлення на роботі.

Як вбачається з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, суд звертає увагу позивача на наступне.

Встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності за період з 26.03.2016 по 04.04.2016 відповідачем виплачена позивачу - 19.04.2016 в сумах 69,01 грн. та 276,05 (за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності), 14.04.2016 в сумі 345,06 грн. (5 днів за рахунок підприємства). Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільнені проведено разом з виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності 14.04.2016, через порушення вимог трудового законодавства, при невиплаті в день звільнення всіх коштів ОСОБА_1, 03 серпня 2016 року йому виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме 1668,40 грн.

Вищезазначене підтверджується довідкою про нараховані та виплачені грошові кошти при звільненні ОСОБА_1, нараховано компенсацію відпустки 395,44 грн., сплачено 14.04.2016 у сумі 877,05 грн., нараховано сплату лікарняних листків 428, 65 грн., сплачено 19.04.2016 345, 06 грн., нараховано сплату лікарняних листків (перші 5 днів) 428, 65 грн., сплачено 14.04.2016 345, 06 грн., сплачено лікарняних листів за березень 2016 1794,33 грн. 07.04.2016, сплачено лікарняних листів (перші 5 днів) за березень 2016 у сумі 345,06 14.04.2016, виплачено заробітну плату в сумі 1335,17 грн. 14.04.2016 (а.с. 43).

З вищенаведеного вбачається, що станом на дату ухвалення рішення суду у відповідача відсутня заборгованість по виплаті грошових коштів при звільненні ОСОБА_1

Крім того, позивач просить відшкодувати з відповідача моральну шкоду в 10 000 грн., однак суд не знаходить підстав для задоволення вказаної вимоги позивача, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак позивачу не було завдано моральної шкоди.

Виходячи з вищенаведеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "38 відділ інжернерно-технічих частин" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити.

Суд, керуючись ст.ст. 23, 39-1, 115-117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3, 4 ,10 , 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Усатова І.А.