Єдиний унікальний номер 236/2616/16-ц Номер провадження 22-ц/775/615/2017
Головуючий у 1 інстанції: Бєлоусов А.Є.. Єдиний унікальний номер 236/2616/16-ц
Суддя доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/615/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Новосядлої В.М.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: орган опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області та орган опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області про визначення місця проживання малолітньої дитини й відібрання цієї дитини у відповідача, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матірю позивачкою у справі. У задоволенні позовної вимоги про відібрання дитини у відповідача відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 275,60 грн..

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов та відмовити у задоволені позову ОСОБА_2. Вважає рішення безпідставним та необґрунтованим, зазначає, що при ухваленні рішення були порушені його права, як громадянина України, суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права при розгляді його зустрічних вимог. Відмовляючи у задоволенні його зустрічного позову суд не врахував, що їх з позивачкою син більше бажає знаходитись із ним, як з батьком. Із документів з місця виховання дитини, з дитячого садочку, з місця їх мешкання вбачається, що позивачка зовсім не переймалась вихованням їх спільної дитини, крім цього, вона зловживає спиртними напоями, у звязку з чим притягувалась співробітниками правоохоронних органів до дисциплінарної відповідальності за появу у нетверезому стані в громадських місцях. Суд не надав цьому факту оцінки, діючи при цьому упереджено та приймаючи рішення односторонньо, без аналізу усіх доказів, які знаходяться у справі. Суд порушив положення ч.1 ст. 161 СК України, не зясував особистої прихильності дитини до кожного з батьків, не взяв до уваги вік та стать дитини, не встановив та не зазначив у рішенні виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітньої дитини з матірю, такими обставинами є відсутність постійного житла у позивачки, відсутність постійного реального доходу, необхідного для її особистого життя та підтримки життєдіяльності дитини, її нормального виховання, оздоровлення, навчання. Не надано правової оцінки наступним фактам: всі наведені позивачкою протиріччя, що нібито мали місце між ними відносно їх дитини не підтверджені ні документально на показами свідків; надані позивачкою довідки про доходи протирічиві та свідчать про її незначний дохід; у жовтні 2016 року позивачка надала довідку про працевлаштування за червень 2016 року, тобто невідомо чи працює позивачка на даний час; не надано документів щодо реєстрації позивачки за місцем тимчасового мешкання на території Львівської області, вона не може офіційно підтвердити факт свого теперішнього мешкання, куди вона хоче взяти для проживання їх дитину; акти обстеження в основному складені зі слів позивачки, не вбачається на який проміжок часу є дитячий одяг; позовна заява підписана представником позивачки, який не мав на це повноважень. Принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена з матірю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як із ст. 141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Ним в повній мірі були доведені виняткові обставини того, що їх дитина не може проживати разом із позивачкою.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволені, позивачка ОСОБА_2, яка прийняла участь в судовому засіданні в порядку відеоконференції, та її представник адвокат ОСОБА_4 проти скарги заперечували та просили рішення залишити без зміни. Треті особи в засідання апеляційного суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені, від органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

Згідно з ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, представника позивачки, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд обґрунтовано виходив із встановлених у справі фактичних обставин та вимог матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, які припинили у 2015 році, вони є батьками ОСОБА_3 03 листопада 2011 року, що підтверджено копією свідоцтва про народження дитини. Під час спільного проживання сторони проживали разом із дитиною за місцем реєстрації відповідача в квартирі АДРЕСА_1 (раніше вул. Чапаєва) у м. Лиман Донецької області.

У жовтні 2015 року позивачка виїхала разом дитиною у м. Дрогобич Львівської області, де зареєструвалась, як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, у довідці від 04.02.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зазначено, що разом із позивачкою прибув малолітній син ОСОБА_3 03.11.2011 року.

Позивачка працевлаштувалась, дитина відвідувала дитячий садок.

Після цього дитина проживала періодично з матірю у м. Дрогобич та з батьком у м. Лиман, на час розгляду справи проживає з батьком, між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання дитини.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що кожен із батьків працевлаштований на час розгляду справи, має стабільний заробіток,.

Позивач і відповідач мають належні житлові умови для проживання разом з дитиною. Позивачка орендує житло у м. Дрогобичі, згідно з актом обстеження умов проживання орендована квартира забезпечена усім необхідним для проживання, меблями, побутовою технікою, тощо. У квартирі створені добрі санітарно технічні умови: є електро-, водо-, газопостачання, пічне та газове опалення, бойлер для гарячої води. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: для дитини відведене окреме ліжко, є шафа для одягу, необхідний дитячий одяг, іграшки, дитячі книжки, місце для іграшок, тощо, все необхідне для належного проживання та виховання дитини.

Відповідач проживає в трьохкімнатній квартирі, що належить його матері, разом із матірю, дружиною ОСОБА_5, дочкою ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Умови для проживання дітей задовільні, опалення централізоване, будинок газифікований, в кімнатах тепло, чисто, затишно, є в достатній кількості та в задовільному стані меблі, побутова техніка, у дітей окрема кімната, у кожної дитини окреме місце для відпочинку, є в достатній кількості одяг і взуття відповідно до віку дітей і сезону, у дітей є особисті засоби гігієни, в достатній кількості дитячих іграшок і книжок.

Зазначені обставини підтверджені відповідними актами обстеження умов проживання.

За висновком Лиманської міської ради від 07.12.2016 року можливе визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 спільно з батьком.

За висновком Дрогобицької міської ради від 23.12.2010 року орган опіки та піклування вважає за можливе визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із його матірю.

Згідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а проживаючий з дитиною батько немає права перешкоджати їх спілкуванню (ст. 157 СК України).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

До такого правового висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі у справі № 6-2445цс16.

Згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У даній справі суд встановив, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою, має житло, місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка має незначний дохід порівняно з його доходом не є підставою для скасування рішення, оскільки перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що не надано документів щодо реєстрації позивачки за місцем тимчасового мешкання на території Львівської області спростовуються доданою до позовної заяви довідкою від 04.02.2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Зазначення у скарзі про те, що акт обстеження складений в основному зі слів позивачки безпідставне, із акту обстеження умов проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_2 від 07.12.2016 року вбачається, що акт складено в результаті обстеження квартири, що проводилось працівниками відділу служби у справах дітей.

Всупереч доводам апеляційної скарги представник позивачки адвокат ОСОБА_4 мав право на підписання позовної заяви від імені позивачки на підставі укладеного між ними договору про надання правової допомоги від 10 жовтня 2016 року (а.с.9 т.1).

Суд надав критичну оцінку роздруківці, отриманій з бази даних «Адмінпрактика» місцевого відділення поліції (а.с.144), згідно з якою ОСОБА_2 притягувалась 25.01.2016 року до адміністративної відповідальності за ст. 178 КУпАП, у звязку з чим щодо неї було застосовано 26.01.2016 року адміністративне стягнення у виді попередження, оскільки наданий документ не містить будь-яких засвідчувальних підписів, найменування посад тих службових осіб територіального органу поліції, які є відповідальними за формування змісту документа. Суд також врахував, що згідно зі ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Оскільки інформації про скоєння ОСОБА_2 адміністративних правопорушень впродовж року з 26.01.2016 року сторонами до суду не надано, суд визнав, що є підстави вважати позивача такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості визначення місця проживання дитини з матірю через її зловживання спиртним є безпідставними, оскільки будь яких належних та допустимих доказів цьому твердженню, крім вказаної роздруківки з бази даних «Адмінпрактика», якій суд дав оцінку, не надано.

У той же час у справі містяться позитивні характеристики щодо позивачки з місця роботи, педагогічна характеристика дитини ОСОБА_3 з дошкільного навчального закладу «Ангелятко», у якій зазначені позитивні відгуки про матір.

Висновок психолого - психіатричного дослідження особистості дитини, складений на підставі направлення адвоката відповідача, суд обґрунтовано розцінив, як доказ, здобутий з порушенням принципів рівності та змагальності учасників процесу. В судовому засіданні сторони не заявляли клопотання про призначення психолого-психіатричної експертизи чи про залучення до участі у справі спеціаліста психолога.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.Б. Азевич

ОСОБА_7