Номер провадження: 22-ц/785/4272/17
Номер справи місцевого суду: 520/6325/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3,ОСОБА_4

За участю секретаря Бахірко А.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року про справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5

- про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

10 грудня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеними позовними вимогами зазначивши,що між сторонами було укладено договір позики,згідно яким він 03 вересня 2013 року передав відповідачеві 35000 долларів США, про що ОСОБА_5 03.09.2013 року власноручно склав розписку.На неодноразові вимоги повернути борг відповідач не реагує. Уточнюючи позовні вимоги просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь суму основного боргу за договором позики від 03.09.2013 року в гривневому еквіваленті, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та трьох відсотків річних від простроченої суми у загальному розмірі 1632430 гривень 30 копійок.

Відповідач позов не визнав та 05.05.2015 року подав позовну заяву про визнання правочину недійсним посилаючись на те, що між сторонами склались фінансові взаємовідносини в результаті здійснення господарських правовідносин. В результаті викладених грошей бухгалтером ТОВ «Ільтур» ОСОБА_7,що становить 950 200,63 грн. в котрому він був директором ОСОБА_6 з офоронцем Тимофієвим, в результаті погроз примусили написати розписку,проте гроші йому не передавались .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики від 3 вересня 2013 року у розмірі 941150 (девятсот сорок однієї тисячі ста пятдесяти ) гривень, 3% річних за період 02.06.2014 року по 14.03.2017 року у розмірі 78592 (сімдесяти восьми тисяч пятсот девяносто двох) гривень, а всього 1019742 (один мільйон девятнадцять тисяч сімсот сорок дві) гривні. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 3654 гривень.

В іншій частині позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,котрим відмовити в задоволені позовних вимог,посилаючись на неповне зясування судом обставин,що мають значення для справи;недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд вважав встановленими та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на не підтвердження факту отримання коштів; не проведено експертизу щодо його психічного стану;розписка не є доказом для виникнення цивільно-правових взаємовідносин між сторонами, а письмовою формою укладення правочину між підприємствами ТОВ «Ільтур» та фірмою Смирнова;розписка написана під примусом та правовідносини носять комерційно- ділових стосунків за наслідками розкрадання коштів.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріалами справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи заявлені вимоги районний суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана вищезазначена розписка, тому зобовязаний повернути ОСОБА_5 отримані у борг кошти в сумі 35 000 доларів США на підставі статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України, що еквівалентно до курсу національної валюти. Одночасно районний суд вважав, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, а тому на спірні правовідносини розповсюджуються вимоги ст.625 ЦК України в розмірі 3% річних від простроченої суми за період з 02.06.2014 року по 14.03.2017 року,що становить 78 592 грн.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав. Встановлено, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали розписку, за текстом якої ОСОБА_5 взяв від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 35000 (тридцять пять тисяч) доларів США, які він ОСОБА_5 зобовязався повернути ОСОБА_6 в строк до 01.06.2014 року.

На підтвердження зобовязань відповідача, позивачем був наданий до суду для огляду оригінал вказаної розписки від 03 вересня 2013 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми(договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргову розписку від 03.09.2013 року районний суд правомірно дійшов до висновку про підтвердження боргового зобовязання ,що містить умови отримання ОСОБА_5 в борг 35 000 доларів США із зобовязанням їх повернення в строк до 01.06.2014 року та отримання коштів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання на те, що правовідносини носять комерційно-ділові стосунки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Посилання ОСОБА_5 на те, що гроші йому не передавались не підтверджені належними та допустимими доказами.

Районний суд дійшов правильного висновку, що з витягів кримінальних проваджень №0000644, 000262, підтверджують наявність кримінальних проваджень, потерпілою особою в яких є ОСОБА_8, ТОВ «Ільтур», та за наслідками наданої до суду про них інформації, не вбачається, що ці провадження стосуються протиправних дій з боку ОСОБА_6 Усі надані від ОСОБА_5 заяви, клопотання, тощо, на підтвердження його звернень до правоохоронних органів про повідомлення незаконних дій з боку ОСОБА_6 до нього, датовані датами після того, як ОСОБА_6 10.12.2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики від 03.09.2013 року.

Відсутність доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 визнано винним у діях на які посилається позивач, а саме за фактом вчинення і застосування ОСОБА_6 фізичного чи психічного тиску на ОСОБА_5, безпідставного вимагання з ОСОБА_9 грошових коштів, погроз життю та здоровю ОСОБА_5 з боку ОСОБА_6 спростовує твердження ОСОБА_5 щодо здійснення на нього тиску при написанні ним розписки від 03.09.2013 року

Висновком судово-психіатричних експертів за №141,встановлено, що ОСОБА_5 під час написання розписки від 03.09.2013 року на хронічний психічний розлад, недоумство, інший, в тому числі тимчасовий розлад психічної діяльності, не страждав, в звязку з чим, був здатен повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як особа, яка не страждала на психічний розлад ОСОБА_5 був здатен повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями.

Також було повідомлено суд, що оскільки питання 1, 2, 4, 6, 7 зазначені в ухвалі суду не належать до компетенції комплексного психолого-психіатричного дослідження та в штатах КУ «ООМЦПЗ» не передбачена посада судового експерта-почеркознавця, експертна комісія не може дати відповідей на вищевказані питання, які відносяться до компетенції експерта-почеркознавця.

В суді апеляційної інстанції розяснені види судових експертиз в порядку ст.10 ЦПК України проте, клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи відповідачем не заявлялись.

Судова колегія критично оцінює доводи апеляційної скарги, щодо психічного стану ОСОБА_5 при написанні розписки так як ці доводи спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи за №141.

З врахуванням вищезазначеного,судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. 218, 303,307, 308,315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - А.І.Дрішлюк

ОСОБА_10