АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2969/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення постійно дійочко" третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 31 січня 2014 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нову про задоволення заяви. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні заяви, оскільки справа за позовом КС «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не підвідомча третейському суду, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є споживачами послуг банку.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спір між сторонами був підвідомчий третейському суду, рішення суду прийнято у спорі, передбаченому третейською угодою, третейська угода судом не визнавалась недійсною, склад третейського суду відповідає вимогам закону, суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які брали участь у справі.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо, з огляду

Судом встановлено, що 31.03.2009 року між КС «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №В-104/0003/09/154/13, відповідно п 1.1 якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 18975,75 грн..

Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредит у сумі 18975,75 грн, а останній отримав вказаний кредит, що підтверджується видатковим касовим ордером № 30/82 від 31.03.2009 року.

31.03.2009 року між позивачем, відповідачем та ОСОБА_1 укладено договір

поруки за № В-104/0003/09/154/13, відповідно до п.1.1 яких поручитель зобов'язався

солідарно з відповідачем відповідати перед позивачем за виконання зобов'язань відповідачем за договором.

Відповідно до додаткової угоди від 31.03.2009 року сторони погодили, що всі спірні питання, пов'язані з виконанням укладеного кредитного договору вирішуються шляхом розгляду їх постійно діючим третейським судом відповідно до регламенту третейського суду.

Рішенням третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 31 січня 2014 року позов КС «Центр фінансових послуг» задоволено.

Розірвано кредитний договір від 31 березня 2009 року укладений між КС «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_3

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 84 950.32 грн.

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 зазначеного Закону визначено категорії справ, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонено третейськими судами.

Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Розділом II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У справі, яка переглядається, рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» про стягнення заборгованості за споживчим кредитним договором ухвалено 31 січня 2014 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», розділом II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом.

Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер від основного зобов'язання (ст. ст. 266, 548 ЦК України), а до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні (ч. 2 ст. 556). Таким чином, якщо поручитель поручився за виконання кредитного зобов'язання, що випливає із договору споживчого кредиту, вимоги до нього кредитором в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» мають заявлятися у порядку позовного провадження, а не шляхом звернення до третейського суду.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що заява про скасування рішення третейського суду подана після встановленого ст.. 389-1 ЦПК України строку.

Відповідно до ч. ч. 2 , 3 ст. 389-1 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом. Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказані норми матеріального та процесуального права належної уваги не звернув, не повно з'ясувавши обставини справи, дійшов до передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

З огляду на вищевикладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції, підлягає скасуванню з направленням питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312 п. 3,313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року скасувати, питання передати на новий розгляд до того ж суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді