Категорія 20 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Посилається на те, що він та відповідач ОСОБА_3 з 28.04.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013 року, яке набрало законної сили 19.10.2013 року.

За час проживання у шлюбі ними було придбано автомобіль «БМВ 3201», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

У червні 2013 року, після подачі заяви до суду про розірвання шлюбу, без його відома ОСОБА_3 виїхала на автомобілі «БМВ 3201» з подвіря і через декілька днів повернулась без автомобіля. На його запитання, де автомобіль, відповідач відповіла, що його продала, хоча він на це не давав свого дозволу та погодження.

З моменту продажу автомобіля позивач звертався до відповідачки з проханням поділити в рівній частині отримані кошти за продаж автомобіля, однак відповідачка відмовлялась це зробити.

Зазначає, що він не давав своєї згоди на продаж автомобіля, відповідач діяла в цьому випадку на свій розсуд, маючи на меті приховати від нього факт продажу автомобіля «БМВ» та присвоїти собі повністю кошти від його продажу.

У звязку з викладеним позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «БМВ 3201», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 від 25.06.2013року.

13.10.2016року позивач ОСОБА_2 подав до суду позовну заяву(уточнену)(а.с.60-62) згідно якої просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «БМВ», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 442000,00грн. та усі понесені ним судові витрати.

26.12.2016року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 122-123), згідно якої просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки відчуженого нею автомобіля марки «БМВ», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, в розмірі 251 220,00грн. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки BMW, модель САВRIO, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 з урахуванням індексу інфляції в розмірі 251 220,00 гривень, а також понесені позивачем судові витрати в розмірі 3833,40 гривень, з яких: 2512,20 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 1321,20 гривень у відшкодування витрат за проведення судової експертизи.

В апеляційній скарзі відповідач у справі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні даного позову відмовити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені вній доводи.

Позивач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад законодавства України.

Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013року, яке набрало законної сили 19.10.2013 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За період шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки «БМВ 3201», 2008 року випуску, який був оформлений на ОСОБА_3, що підтверджується біржовим договором від 09.03.2010року тимчасовим реєстраційним талоном ДАП №234496 (а.с.14, 10).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2015року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 27/50 частки будинку по вул. Володарського, 7 у м. Вінниці. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 2/3 часток квартири АДРЕСА_1. Поділено майно, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності наступним чином: визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на наступне майно: 23/50 часток будинку по вул. Володарського, 7 у м. Вінниці; 2/3 частки квартири АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; автомобіль Нісан Мікра, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на наступне майно: квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_4; автомобіль NISSAN Patrol GR TD, 2001 року випуску, реєстраційний номер 50005ВІ; грошові кошти, які виплачені ОСОБА_2 як викупна сума при достроковому припиненні договорів довгострокового страхування життя за полісами №100002074 та №100010181 в загальному розмірі 22853грн.; грошові кошти, які на час припинення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зберігались на рахунках ПАТ КБ «Приватбанк» в загальному розмірі 50 629,36грн. (а.с.4-7).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області 30.03.2016 року, позов ОСОБА_2Ф, до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду (а.с.86).

Згідно облікової картки №19552442 від 11.06.2013 року ОСОБА_3 зняла з обліку для реалізації автомобіль марки «БМВ», 2008 року випуску та відповідно до облікової картки №20491618 від 25.06.2013 року даний автомобіль було придбано ОСОБА_6 (а.с.12,13).

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що нею був проданий автомобіль марки «БМВ», за яку суму вона не памятає, однак усі кошти за виручений автомобіль нею були витрачені на сімю. Проте, місцевим судом не взяті до уваги дані покази, оскільки нею не було надано доказів за яку суму було продано спірний автомобіль, а також, що одержані кошти були використані в інтересах сімї. Також суд вважав, що нею не було надано доказів щодо надання позивачем згоди на продаж спірного автомобіля. Також не взято судом до уваги посилання відповідача на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2015 року, згідно мотивувальної частини якого судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом зі спільними доньками Катрін та Євою фактично проживають в одному будинку, ведуть господарство, спільно харчуються і несуть витрати на сімю, оскільки даним рішенням не встановлено факту про те, що ОСОБА_3 кошти за продаж спірного автомобіля були витрачені в інтересах сімї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта №3053/16-21 від 08.12.2016 року вартість ідентичного автомобіля БМВ -320і САВRIO, 2008 року випуску, з нормативним пробігом, обємом двигуна 1995 см. куб. та без пошкоджень на ринках України становить станом на 25.06.2013року 251 220,00грн. (а.с.99-108).Суд дійшов висновку, що автомобіль «БМВ 3201» є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач розпорядилась ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу, тобто 125 610,00грн.Оскільки відповідачем не було сплачено позивачу виручену суму коштів за продаж автомобіля, тому суд погодився з доводами позивача про обґрунтованість його вимог та стягнення на його користь коштів з врахуванням вимог ст. 625 ЦК України, тобто із застосуванням індексу інфляції. При цьому суд вважав не доведеним відповідачем те, що кошти від реалізації автомобіля були використанні відповідачем в інтересах сімї, а тому місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки BMW, модель САВRIO, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 251 220,00гривень.

Також відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 79, ч.1 ст. 88 ЦПК України місцевим судом вирішено питання про розподіл між сторонами у справі понесених ними судових витрат.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обвязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що спірний автомобіль НОМЕР_3, вибув з володіння сторін у справі 25.06.2013 року, тобто у період їх перебування у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами у справі було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2013 року.

Відповідач ОСОБА_3 зазначає, що позивачу ОСОБА_2 було достеменно відомо про продаж вказаного автомобіля, оскільки він мешкав у тому ж будинку що й вона, в гаражі якого постійно знаходився автомобіль до його продажу, а саме по вул. Володарського, 7 ум. Вінниця, що підтверджується також позовними заявами ОСОБА_2 Продаж вказаного автомобіля був узгоджений нею з ОСОБА_2, який не тільки не заперечував проти продажу вказаного автомобіля, а навпаки наполягав на його продажу.

В порушення вимог статей 212-214 ЦПК України судом першої інстанції залишені поза увагою вказані обставини, а також те, що ухваленими у 2015 році судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджується факт ведення спільного господарства та проживання сторонами у справі однією сімєю, тобто протягом тривалого часу після продажу зазначеного автомобіля, який було відчужено саме в інтересах сімї та кошти від продажу якого були витрачені на потреби цієї сімї.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Проте, суд першої інстанції в порушення вищезазначених вимог закону вказані обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній справі, що набрали законної сили, до уваги помилково не взяв.

Таким чином колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь грошової компенсації вартості 1/2 частки проданого під час їх шлюбу відповідачем автомобіля з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними

У ч. 1 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У п. 30 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що автомобіль «БМВ 3201», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був відчужений відповідачем ОСОБА_3Юу період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та під час їх сумісного проживання. Разом з тим, позивач ОСОБА_2 у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень про те що отримані ОСОБА_3 від продажу даного автомобіля кошти були витрачені не на потреби їх сім'ї та не в її інтересах. Договір про відчуження рухомого майна, який не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, було укладено в період шлюбу між сторонами та з відома ОСОБА_2, а тому слід вважати, що даний договір укладено в інтересах сім'ї за взаємною згодою подружжя. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-1297цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для її застосування.

Таким чином, колегія суддів переконана що з урахуванням вказаного суд першої інстанції дійшов неправильного та необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки відчуженого автомобіля та з урахуванням індексу інфляції.

Також колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов неправильного висновку про застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, оскільки судом встановлена відсутність грошового зобовязання між сторонами у справі.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому за таких обставин відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи згідно вимог ст.88 ЦПК України питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат, колегія суддів вважає, що у звязку із задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 на користь останньої підлягає стягненню з позивача ОСОБА_2 2763,43 гривень сплаченого нею (а.с.143) судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2763,43 гривень сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_7

Судді : /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: