АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/8658/2017 Головуючий у 1-й інстанції: Осаулов А.А.
справа №761/9018/17 Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування безпідставно отриманими коштами, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 118815,33 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 02 лютого 2011 року та 02 листопада 2011 року передав ОСОБА_2 по 10000 доларів США у рахунок попередньої оплати частини дачного будинку. Проте, унаслідок ухилення ОСОБА_2 від домовленості будь-яких договорів між сторонами укладено не було, на вимогу від 29 травня 2014 року коштів остання не повернула.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27 листопада 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 20000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 листопада 2014 року складає 299461,24 грн., рішення пред»явлено до виконання.

10 червня 2015 року ОСОБА_2 виконала грошове зобов»язання, перерахувавши на рахунок державної виконавчої служби 302455,85 грн.

Посилаючись на викладені обставини та на підставі статей 536, 1214 ч.3 ЦК України просить стягнути із ОСОБА_2 проценти на рівні облікової ставки НБУ у сумі 118815,33 грн.

Суму боргу обраховує за курсом валют на дату ухвалення рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 листопада 2014 року та за відповідні періоди користування коштами (з моменту їх передачі та до 10 червня 2015 року, всього: 273 дні (з 02 лютого по 02 листопада 2011 року) для 10000 доларів США та 1316 днів (з 02 листопада по 10 червня 2015 року) для 20000 доларів США).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06 червня 2017 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ за період з 10 березня 2014 року по 10 червня 2015 року в сумі 59338,43 грн. та 640 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення змінити, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на те, що вимоги позивача не ґрунтуються на положенні статей 1214, 536, 1048 ЦК України, якими він обґрунтовував свої вимоги, зокрема не підлягає застосування аналогія закону.

Зазначає, що при передачі коштів будь-яких домовленостей про сплату процентів не було.

Посилається на неправильне встановлення судом обставин справи. Так, вказує на помилковість висновків суду про те, що ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовилась від укладення договору. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 листопада 2014 року встановлено, що від укладення договору відмовився саме ОСОБА_3 Зазначене також має значення для визначення часу, з якого, за твердженням позивача, кошти безпідставно утримувались ОСОБА_2

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмові заперечення проти апеляційної скарги, які містять заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 02 лютого 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 попередню оплату (аванс) у розмірі 10000 доларів США, за продаж частки дачного будинку, який знаходиться на полонині «Драгобрат», Рахівського району Закарпатської області.

02 листопада 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 попередню оплату (аванс) у розмірі 10000 доларів США, за продаж частки дачного будинку, який знаходиться на полонині «Драгобрат», Рахівського району Закарпатської області.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27 листопада 2014 року частково задоволено вимоги ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 299461,24 грн. Рішення пред»явлено до виконання.

10 червня 2015 року ОСОБА_2 перерахувала на рахунок Відділу ДВС Шевченківського РУЮ м.Києва грошові кошти у сумі 302455,85 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався статтями 1212, 1213, 1214 ч.2, 536 ЦК України, а також ст. 1048 ч.2 ЦК України, яку застосував до правовідносин сторін відповідно до аналогії закону.

До іншої частини вимог судом застосовано позовну давність та відмовлено у їх задоволенні.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може.

З матеріалів справи убачається, що правовідносини сторін мають характер договірних, відповідно до яких між сторонами було досягнуто попередньої згоди (усний попередній договір), на виконання якого відповідач отримала у якості авансу 20000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов"язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов"язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Загальні підстави для виникнення зобов"язань у зв"язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв"язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною підставою набуття майна (отримання грошей).

Набуття однією зі сторін зобов"язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов"язання не вважається безпідставним.

Верховним Судом України у справі №6-100цс15 (постанова від 03 червня 2015 року) висловлено правову позицію про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

З матеріалів справи убачається наявність волі сторін на відчуження частки дачного будинку та існування зобов"язальних відносин. При цьому, неповернення грошових коштів може кваліфікуватися лише як порушення умов договору з відповідними правовими наслідками, а не набуттям майна без достатньої правової підстави.

Відтак, наявність у сторін договірних правовідносин виключає застосування ст.ст. 536, 1212, 1214 ЦК України, згідно із якими позивач просить задовольнити вимоги.

Застосування строків позовної давності до частини вимог, а також застосування аналогії закону, в даному випадку не мають правового підґрунтя.

Стягнення процентів на підставі ст.1048 ЦК України є помилковим, оскільки вказана правова норма регулює правовідносини, що виникають між сторонами договору позики, проте такий договір між сторонами не укладався.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування безпідставно отриманими коштами - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов