Справа № 341/89/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1146/2017
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_2В ОСОБА_3

представника Вікторівської сільської ради ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Вікторівської сільської ради Галицького району про визнання права власності на земельну ділянку за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 06 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 році ОСОБА_5 звернувся в суд з указаним позовом, і зазначав, що 04 вересня 2006 року померла його бабуся ОСОБА_6, яка 23 листопада 2000 року склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Вікторівської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області, яким на випадок своєї смерті йому заповіла все своє майно де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, окрім іншого майна, спадковим майном є земельні ділянки, а саме: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вікторівської сільської ради Галицького району, площею 0,3795 га., вартістю 1 552,67 грн. та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Вікторівської сільської ради Галицького району, площею 0,1387га., вартістю 567,47 грн. Посилаючись на те, що заповіт ОСОБА_6 не змінювався і не скасовувався, про що свідчить відмітка на ньому, він єдиний спадкоємець за заповітом майна ОСОБА_6, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,3795 га, вартістю 1552,67 грн та земельну ділянку площею 0,1387 га, вартістю 567,47 грн для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Вікторівської сільської ради Галицького району.

Рішенням Галицького районного суду від 06 лютого 2014 року задоволено позов. Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове нерухоме майно: земельні ділянки, а саме: земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області площею 0,3795 га, вартістю 1552,67 грн; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Вікторівської сільської ради Галицького району, площею 0,1387 га, вартістю 567,47 грн., які на день смерті належали ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову, вказуючи на те, що суд неповно зясував обставин справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, тому ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що ОСОБА_6 була її матірю і на день смерті останньої вони спільно проживали, що підтверджується довідкою Вікторівської сільської ради. Таким чином вона прийняла спадщину внаслідок постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як протягом шести місяців з часу прийняття спадщини не заявила про відмову від неї. Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд не залучив її до участі у розгляді справи внаслідок чого позбавив її права на спірні земельні ділянки.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

Представник Вікторівської сільської ради апеляційну скаргу визнала, не заперечує щодо задоволення цієї скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що згідно заповіту від 23 листопада 2000 року покійна ОСОБА_6 все своє майно заповіла позивачу. Державні акти про право власності покійної на земельну ділянку площею 0,1387га., грошова оцінка якої становить 567,47 грн. та земельну ділянку площею 0,3795га., грошова оцінка якої становить 1 552,57 грн., які розташовані на території Вікторівської сільської ради Галицького району втрачені. Тому суд визнав за ОСОБА_5 право власності на вказані земельні ділянки.

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК строк.

З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2006 року померла ОСОБА_6, якій належали на праві власності спірні земельні ділянки постійно проживала ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Згідно дубліката заповіту від 23 листопада 2000 року, який посвідчений виконавчим комітетом Вікторівської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області, покійна ОСОБА_6 на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_5Я.(а.с.11)

У матеріалах справи відсутні докази, що на час смерті ОСОБА_6 спадкоємець ОСОБА_5 постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подавав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Рішенням Галицького районного суду від 05 листопада 2013 року визначено ОСОБА_5 додатковий строк, достатній для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини смерті ОСОБА_6 три місяці (а.с.12). Даних про те, що зазначене рішення суду виконане у матеріалах справи немає.

Установлено, що ОСОБА_2 є дочкою покійної ОСОБА_6 та постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і вважається такою, що прийняла спадщину, що підтверджується даними, які містяться в довідці № 99 від 5 лютого 2014 року виданій виконавчим комітетом Вікторівської сільської ради (а.с.44) і встановлено рішенням Галицького районного суду від 27 березня 2017 року (а.с.40).

Отже, визнаючи за ОСОБА_8 право власності на спірні земельні ділянки, суд не залучивши до участі у розгляді справи ОСОБА_2 і позбавив її можливості скористатися процесуальними правами, передбаченими ст. 27 ЦПК України,

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Частиною 1 ст. 33 ЦПК України визначено, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, відповідно п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України під час проведення попереднього судового засідання належно не визначився про склад осіб, які братимуть участь у справі, не звернув уваги, що на спірні земельні ділянки претендує ОСОБА_2, відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України не залучив її до участі у справі як співвідповідача і вирішив про її права та обовязки щодо спірної земельної ділянки.

Отже, за змістом ст. ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

На стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 209,307, 309,313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Галицького районного суду від 06 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову до Вікторівської сільської ради Галицького району про визнання права власності на спадкове нерухоме майно - на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,3795 га, вартістю 1552,67 грн та земельну ділянку площею 0,1387 га, вартістю 567,47 грн для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Вікторівської сільської ради Галицького району, які на день смерті належали покійній ОСОБА_6.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д.ОСОБА_1Девляшевський

ОСОБА_9