Справа № 521/9257/14-ц
Провадження №2/521/1021/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року

Малиновський районний суд м.Одеси у складі

головуючого судді Мурзенка М. В.

при секретарі Кіліян О.В.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Малиновського районного суду м.Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 19-24 т.3) просив визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 23.04.2014 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 як такий, що вчинений під впливом тяжкої для позивача обставини, скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про реєстрацію права власності зазначеної квартири за ОСОБА_4, зобовязати його внести запис про скасування державної реєстрації ОСОБА_4 на спірну квартиру, визнати за позивачем право власності на спірну квартиру та зареєструвати його в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2007р. належала квартира АДРЕСА_2 (далі-спірна квартира), 23.04.2014 року на підставі договору дарування її було відчужено позивачем на користь ОСОБА_3, договір укладався позивачем на вкрай невигідних для неї умовах під впливом тяжкої обставини, а саме небезпеки втратити житло внаслідок можливих дій з боку кредиторів, перед якими позивач мала борги, повязані із торговельною діяльністю, щодо вказаних обставин був обізнаний відповідач ОСОБА_7, який, діючи недобросовісно, в подальшому здійснив відчуження спірної квартири на користь своєї матері ОСОБА_4 за договором дарування, позивач продовжує проживати в спірній квартирі разом із своїм сином, спірна квартира знаходиться в її володінні, відповідачі в спірній квартирі не проживають.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримли, просили їх задовольнити, додатково позивач пояснила суду, що спірна квартира придбана до шлюбу за власні кошти, в 2013 році матеріальне положення позивача погіршилось, в неї виникли борги перед банками та іншими особами, зокрема особами кавказької національності та турецьким постачальником, яки предявляли вимоги щодо повернення коштів, позивач побоювалась втратити житло, з метою уникнення чого, а також задля можливості її чоловіком позичити додаткові кошти під забезпечення спірної квартири, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено спірний договір, після цього ставлення до неї відповідача ОСОБА_3 змінилось, між сторонами виникали сварки, з приводу завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_3 позивач зверталась до правоохоронних органів, відкрито кримінальне провадження, відповідач ОСОБА_3 знаходиться в розшуку.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що оспорюваний договір було укладено за згодою сторін в порядку поділу майна подружжя, про наявні проблеми з кредиторами відповідач ОСОБА_3 обізнаний не був, подарувавши спірну квартиру своїй матері законним чином розпорядився належним йому на праві власності майном.

Відповідач ОСОБА_8 нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

З матеріалів справи вбачається, що Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області ліквідована без правонаступництва, що підтверджується листом та Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 30.11.2016 р. (а.с. 10, 12-13 т. 4).

Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2008р. ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2, що підтверджується копією вказаного договору, витягу з реєстру правочинів та витягу про реєстрацію права власності (а.с.107-109 т.1)

В спірній квартирі позивачка проживала та проживає без реєстрації разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що сторонами не заперечується.

20 листопада 2009р. ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.14 т.1)

23 квітня 2014р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено оспорюваний договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3А прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується копією вказаного договору ( а.с.105 т.1), право власності було зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується копією відповідного витягу (а.с. 150 т.1).

Позивач здійснює торгівельну діяльність на промисловому ринку «7км», що не заперечується сторонами та підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12

З показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що в 2013 році позивач заборгувала велику суму грошей постачальникам товару, невідомі свідку особи вимагали від позивача повернути гроші за товар, погрожували відібрати квартиру, між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 в контейнері, де здійснює торговельну діяльність позивач, виникали конфлікти.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили суду, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були злагоджені та дружні відносини, ніяких погроз та тиску зі сторони ОСОБА_3 на ОСОБА_1 з приводу дарування спірної квартири не було, за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири добровільно.

З наданих представником позивача перекладів розписок позивача (а.с. 44-45 т.4) вбачається, що у позивача з грудня 2013 року є боргові зобовязання перед Їлмазли Тамером в сумі 135 908 доларів США, на момент укладення спірного договору мала зобовязання щодо погашення кредиту перед ПАТ «Альфа-банк», що підтверджується копією кредитного договору від 04.12.2012 р. (а.с. 10-11).

З показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 вбачається, що за наявності боргових зобовязань в значній для позивача сумі та погроз щодо відібрання в неї житла за борги, позивач сприймала зазначену небезпеку втрати житла як реальну та з метою її уникнення уклала з відповідачем ОСОБА_3 спірний правочин.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

При цьому, такі правочини характеризуються субєктивним сприйняттям стороною правочину обставини, під впливом якої вчинено правочин, як тяжкої, тобто такої, що негативно впливає на матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище особи, та впливом зазначеної обставини на волевиявлення особи таким чином, що вона вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах всупереч внутрішній волі з метою запобігти можливим негативним наслідкам такого негативного впливу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Позивач, яка уклала договір дарування квартири, яка є постійним її місцем проживання та місцем проживання її неповнолітнього сина, на момент укладення спірного договору мала боргові зобовязання перед іншими особами в значній для себе сумі, внаслідок погроз з боку кредиторів, сприймала як реальну небезпеку втрати житла за борги, здійснила відчуження такого житла на безоплатній основі, тобто на вкрай невигідних для себе умовах, менш ніж через 2 місяці після його укладення звернулась до суду з позовом про визнання його недійсним.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Доводи представника відповідачів про необізнаність відповідача ОСОБА_3 як іншої сторони договору про наявність у позивача тяжких обставин з посиланням на показання свідків ОСОБА_15, ОСОБА_14 відхиляються судом як такі, що не мають правового значення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 ЦК України, обізнаність іншої сторони правочину про наявність тяжкої обставини, якою така сторона скористалась, є підставою для вирішення питання про стягнення з такої сторони моральної шкоди, проте зазначені вимоги позивачем не заявлялись.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 11 червня 2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування спірної квартири, право власності ОСОБА_4П на спірну квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією вказаного договору ( а.с.148 т.1), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2014 р. (а.с.43 т.1).

Враховуючи недійсність договору дарування, за яким ОСОБА_7 набув спірну квартиру, суд доходить висновку, що ОСОБА_4 не набула право власності на неї на підставі укладеного з ОСОБА_7 договору дарування від 11.06.2014р.

Таким чином, позивач є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_16 та позивачем, посвідченого 05.11.2008 року ОСОБА_17, державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 2-4781, копія якого знаходиться в матеріалах справи на а.с. 107 т. 1.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуючи, що право власності позивача на спірну квартиру відповідачами ОСОБА_7 І, В. та ОСОБА_4 не визнається, суд доходить висновку про задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. При цьому суд враховує, що згідно рішення Одеської міської ради № 638-VII від 27.04.2016р., вулицю Щорса в м.Одесі перейменовано у вулицю ОСОБА_18.

Водночас, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про реєстрацію права власності спірної квартири за ОСОБА_4, зобовязання його внести запис про скасування державної реєстрації ОСОБА_4 на спірну квартиру, а також в частині вимог про реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є самостійною підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, прийняття судом окремого рішення щодо державної реєстрації права та скасування попередніх реєстраційних записів законом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір за ставками, встановленими для вимог немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. 2 т.1.), при поданні уточненої позовної заяви також за ставками, встановленими для вимог немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп. за квитанцією від 31.08.2015 р. (а.с. 31 т.3).

Відповідно, враховуючи задоволення судом позовних вимог про визнання договору недійсним та відмову в задоволенні інших вимог немайнового характеру, суд доходить висновку про стягнення з відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в рівних частках судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Також судом встановлено, що позивачем не було сплачено судовий збір за розгляд вимог майнового характеру про визнання права власності на спірну квартиру при поданні уточненої позовної заяви, проте зазначену вимогу було розглянуто. Враховуючи, що факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду справи, суд стягує належну суму судового збору в дохід держави за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК (п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

При визначенні суми судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в дохід держави, суд виходить з положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла на момент предявлення позову, відповідно до якої за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня року, в якому відповідна заява подається до суду.

Позов предявлено 10.06.2014 р., на 01.01.2014 р. розмір мінімальної заробітної плати становив 1218 грн., вартість спірної квартири відповідно до звіту про оцінку майна станом на 23.04.2014 р. складала 481 690 грн. (а.с. 151-164 т.1). Враховуючи викладене, суд доходить висновку про стягнення з відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_4 в рівних частках в дохід держави судового збору в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01.01.2014 р., в сумі 3654 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 203, 215, 216, 233, 328, 391, 717 ЦК України, ст. 10,11,14, 60,88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 23 квітня 2014 року ОСОБА_6, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстр. № 2155.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою м.Одеса, вул. Святослава Ріхтера (колишня-- вул.Щорса)АДРЕСА_4.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних частках в дохід держави судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М. В. Мурзенко