АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київського національного торговельно-економічного університету, як правонаступника Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа: ОСОБА_2 про працевлаштування на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 21.03.2005 р. вона працювала на посаді старшого викладача в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі.

30.08.2014 р. її призначено на посаду старшого викладача кафедри іноземних мов, як обрану за конкурсом за контрактом № 338 від 30.08.2014 р., укладеного на рік.

23.04.2015 р. її попереджено про закінчення дії трудового контракту.

28.08.2015 р. нею було подано заяву про продовження трудових відносин з відповідачем на посаді старшого викладача відповідно до її кваліфікації, яку він отримав 31.08.2015 р.

У вересні 2015 р. відповідач листом повідомив, що оскільки вона не ставила питання про її працевлаштування, то наказом № 301-к від 28.08.2015 р. її звільнено за п.2 ст. 36 КЗпП України.

Справа № 757/35902/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5123/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Посилаючись на те, що її звільнення відбулося з порушенням норм діючого трудового законодавства, з урахуванням зміни предмету позову, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період з 29.08.2015 р. по 29.11.2015 р. у розмірі 9 504,00 грн., зобов'язати відповідача працевлаштувати її в порядку ст. 184 КЗпП України на підходящу посаду, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток у розмірі 31 558, 80 грн. за період з 30.11.2015 р. по 19.10.2016 р. в порядку ст. 235 КЗпП, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 38 016,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6 614,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2016 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 29.08.2015 р. до 29.11.2015 р. в сумі 9 504,00 грн.

Зобов'язано Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі працевлаштувати ОСОБА_1 на підходящу посаду.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 середній заробіток з розрахунку 148,80 грн. робочий день, з 30.11.2015 р. до 14.12.2016 р.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі шляхом списання з відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6 614,00 грн.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2017 р. задоволено заяву ОСОБА_1 від 16.12.2016 р. про роз'яснення рішення.

Роз'яснено абзац третій резолютивної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2016 р., зазначивши що стягненню з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі шляхом списання з відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за період з 30.11.2015 р. до 14.12.2016 р., тобто за 263 робочі дні з розрахунку 148,80 грн. за кожен робочий день, що становить 39 134,40 грн.

В апеляційній скарзі представник Київського національного торговельно-економічного університету, як правонаступника Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не урахував того, що ОСОБА_1, починаючи з 25.09.2015 р. отримувала від Державної служби зайнятості населення допомогу як безробітна, а тому стягнення з відповідача середнього заробітку є незаконним, оскільки чинним законодавством не передбачено отримання за один і той же період виплат по безробіттю від Державної служби зайнятості населення та середнього заробітку від роботодавця.

Вказував на те, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні може бути стягнутий з відповідача лише за наявності його вини. Оскільки Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі неодноразово надсилав ОСОБА_1 листи від 07.10.2015 р., 18.11.2015 р. та 18.04.2016 р., яким просив зЧявитися її до відділу кадрів університету з метою працевлаштування (а. с. 37, 39, 152-153, 154-155, 156-159), проте вона з не виявила такого бажання, а тому не вбачав вини відповідача у не працевлаштуванні позивачки.

Посилався на те, що в порушення ч. 3 ст. 184 КЗпП України, суд першої інстанції стягнув з відповідача середній заробіток на користь позивачки з дня її звільнення по день ухвалення рішення, в той час як зазначеною нормою передбачено, що за працівником зберігається заробітна плата на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Крім того вказував на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не урахував постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди» та не встановив, які саме дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди, в чому вони полягали, а також причинний зв'язок між такими діями та заподіяною позивачці моральною шкодою.

Також вважав необґрунтованими вимоги позивач про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 6 514,00 грн.

В судовому засіданні представник Київського торговельно-економічного університету просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_1 просилв відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що її звільнення відбулося з порушенням вимог ст. 184 КЗпП України, а відтак вона підлягає поновленню на «підходящій» посаді, а сам по собі наказ від 17.11.2015 р. № 408-к про скасування про звільнення позивачки не має правового значення, оскільки він був прийнятий після її звернення з позовом до суду за захистом порушених трудових прав.

Посилаючись на положення ст.ст. 116, 117, 235 КЗпП України суд вважав, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом від 29.08.2014 р. ОСОБА_1 призначено на посаду старшого викладача кафедри іноземних мов за професійним спрямуванням з 30.08.2014 по 30.08.2015 р., як таку, що обрана на посаду згідно з оголошеним конкурсом на термін та за умовами зазначеними у контракті (контракт від 30.08.2014 р. № 338).

23.04.2015 р. позивач була ознайомлена із попередженням про закінчення строку чинності укладеного контракту.

28.08.2015 р. ОСОБА_1 направила до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі заяву із проханням продовжити з нею трудові відносини та прийняти на посаду старшого викладача кафедри міжнародного менеджменту і маркетингу.

Наказом № 301-к від 28.08.2015 р. позивачку звільнено із займаної посади з 30.08.2015 р. у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Наказом від 17.11.2015 р. № 408-к скасовано наказ від 28.08.2015 р. № 301-к про звільнення ОСОБА_1, старшого викладача кафедри іноземних мов.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 має двох дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, відомості про батька записані за заявою матері згідно ч. 1 ст. 135 СК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179 КЗпП), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовЧязковим працевлаштуванням. ОбовЧязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зі змісту зазначеної норми закону слідує, що закінчення строкового трудового договору з одинокою матірЧю при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда є підставою для його припинення, однак на власника на (уповноваженого ним органу) покладається обов'язок працевлаштування такої жінки на цьому ж підприємстві або на іншому підприємстві. При цьому на період її працевлаштування за нею зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення трудового договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі не дотримався зазначених вимог законодавства, зокрема після закінчення строкового трудового договору не вчинив будь-яких дій щодо працевлаштування позивачки в цій установі на іншій посаді, а також щодо її працевлаштування в інше підприємство, установу, організацію та не виплатив їй середній заробіток протягом трьох місяців з дня закінчення трудового договору.

Зазначене стало підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до суду за захистом порушеного права, в тому числі з первинними вимогами про скасування зазначеного наказу та поновлення її на роботі.

17.11.2015 р., тобто після звернення ОСОБА_1 з таким позовом до суду, ректор Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі наказом № 480-к від 17.11.2015 р. скасував наказ Університету №301-к від 28.08.2015 р., з зазначенням у наказі про виплату позивачці середньої заробітної плати з 31.08.2015 р., але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Аналізуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку що наказ № 408-к від 17.11.2015 р. немає ніякого правового значення з огляду на положення ст.21 КЗпП України відповідно до якої трудовий договір є двосторонньою угодою, а відтак власник або уповноважений ним орган повинен ураховувати волевиявлення працівника щодо його поновлення на роботі. Зокрема, суд послався на висновок, викладений Верховним Судом України у п.18 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ, 2002 р., в якому зазначено, що якщо наказ про звільнення позивача було скасовано після звернення його з позовом про виплату заробітної плати, цей наказ не може мати правового значення при вирішенні порушеного права.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки викладений Верховним Судом правовий висновок, на який послався суд, стосувався інших правовідносин, зокрема заборгованості з виплати заробітної плати.

В даному конкретному випадку спір між сторонами виник з приводу звільнення працівника по закінченню строку трудового договору з порушенням вимог, передбачених

ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а тому оцінка наявних у справі доказів повинна здійснюватися з урахуванням як заявлених позовних вимог так і правових дій сторін та їх волевиявлення.

Саме по собі скасування відповідачем наказу №301-к від 28.08.2015 р. не призвело до відновлення трудових прав ОСОБА_1, оскільки як убачається з матеріалів справи трудові відносини між сторонами припинилися у зв'язку із закінченням трудового договору.

Разом з тим, наказом №480-к від 17.11.2015 р. було передбачено виплату ОСОБА_1 середньої заробітної плати з 31.08.2015 р., але не більше трьох місяців, а листом від 18.11.2015 р.(який ОСОБА_1 отримала 30.11.2015 р.) відповідач повідомив її про скасування наказу №301-к від 28.08.2015 р., та просив зЧявитися до відділу кадрів для ознайомлення з наказом № 408-к від 17.11.2015 р., внесення відповідного запису до трудової книжки та вирішення питання про її працевлаштування, що свідчить про те, що після звернення позивачки до суду, відповідач намагався виконати передбачений ст. 184 КЗпП України обов'язок щодо її обов'язкового працевлаштування.

Позивачка не відповіла на зазначену пропозицію, її твердження про те, що вона зЧявлялася до відповідача з питання її працевлаштування не підтверджені відповідними доказами. Натомість вона подала до суду змінений позов, в якому висловила небажання щодо поновлення її на роботі з огляду на те, що відповідач не погоджував з нею це питання, а тому вважала наказ № 408-к від 17.11.2015 р. таким, що не має правового значення.

Крім того як убачається з матеріалів справи, з 18.09.2015 р. ОСОБА_1 була зареєстрована у Дніпровському районному центрі зайнятості, де виявила бажання одноразово отримати залишок належної їй допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності. З 18.01.2016 р. по 05.02.2016 р. вона проходила навчання за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в Національному педагогічному університеті в м. М.П. Драгоманова «Основи підприємницької діяльності».

19.10.2016 р. ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, просила зобов'язати відповідача працевлаштувати її на підходящу посаду та стягнути з відповідача збільшений розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому в серпні 2016 вона вже самостійно працевлаштувалась. В суді апеляційної інстанції пояснила, що вимоги щодо її працевлаштування вона заявила після консультації з юристом.

Сукупність зазначених обставин та дій ОСОБА_1 підтверджує доводи представника відповідача про те, що після отримання повідомлення відповідача про скасування наказу про її звільнення, вона не виявляла бажання щодо працевлаштування у відповідача.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов'язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 після 30.11.2015 р. відбулося не з вини відповідача, а тому висновок суду про те, що з дня закінчення тримісячного періоду працевлаштування і до ухвалення судового рішення позивачка перебувала у вимушеному прогулі, що відповідно до ст. 235 КЗпП України піддягає оплаті, виходячи з розміру середньої заробітної плати є помилковим, оскільки не ґрунтується на матеріалах справи та положеннях зазначеної норми.

Зважаючи на викладене рішення суду в частині зобовЧязання Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі працевлаштувати ОСОБА_1 на «підходящій» посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 30.11.2015 р. до 14.12.2016 р. підлягає скасуванню, з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

Разом з тим ураховуючи, що Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі при звільненні ОСОБА_1 не одразу запропонував їй працевлаштування на іншу роботу відповідно до її спеціальності (освіти), та не виплатив їй середню заробітну плату, але не більше ніж за три місяці, чим порушив її права передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за період з 29.08.2015 р. до 29.11.2015 р. у розмірі 9 504,00 грн.

Порушення трудових прав позивачки призвели до зміни її звичного способу життя та спричинило їй моральні страждання, а відтак обґрунтованим є висновок суду про відшкодування заподіяної їй моральної шкоди. Визначаючи розмір такої шкоди - 5000,00 грн., суд першої інстанції урахував істотність порушення прав позивачки, глибину та тривалість її моральних страждань.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 6 614,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції правильно керувався Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу в цивільних та адміністративних справах», ст. 88 ЦПК України, а також постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», але не перевірив та не навів розрахунку таких витрат.

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт, складеного між позивачкою та адвокатом Лебединською Н.С., вартість наданих позивачці послуг становить 6 614,00 грн., що складається з надання правової допомоги адвоката в судових засіданнях, що відбувалися 25.11.2015 р., 25.02.2016 р., 22.03.2016 р. та складання позовної заяви від 30.09.2015 р.

З матеріалів справи убачається, що адвокат Лебединська Н.С. приймала участь в судових засіданнях 25.11.2015 р. тривалістю 40 хвилин та 25.02.2016 р. тривалістю - 1,00 год., судове засідання 22.03.2016 р. не відбулося у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.

Вартість наданих послуг з правової допомоги в судових засіданнях складає:

25.11.2015 р. - 324, 80 грн. (1218,00 грн. (розмір мін. заробітної плати у 2015 р.) х 40,0% : 60,00 хв. х 40,00 хв. = 324,80 грн.

25.02.2016 р. - 551,20 грн. (1378,00 грн. х 40,0%), а всього 876,00 грн. ( 324,80 грн. + 551,20 грн.).

Витрати часу на складання позовної заяви, поданої позивачкою до суду 29.09.2015 р. складає 3,00 год.

Разом з тим колегія суддів, виходячи з об'єму викладених у позовній заяві обґрунтувань та вимог, а також складності правовідносин між сторонами та їх правового регулювання, вважає, що для складання такої позовної заяви достатнім витрати часу не більше двох годин, а тому вартість таких витрат складає 974,40 грн. ( 1218,00 грн. х 40,0% х 2 год.).

Таким чином загальний розмір витрат на правову допомогу становить 1 850,00 грн., у зв'язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь держави підлягає стягненню не сплачений позивачкою при звернення до суду судовий збір з вимог як майнового так і немайнового характеру, в розмірі 1 705,20 грн.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Київського національного торговельно-економічного університету, як правонаступника Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в частині стягнення з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 148,80 грн. за робочий день з 30.11.2015 року до 14.12.2016 року скасувати, і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в частині відшкодування витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету, як правонаступника Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на правову допомогу 1 850,00 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в частині стягнення середньої заробітної плати за період з 29.08.2015 року до 29.11.2015 року в сумі 9 504,00 грн. та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету, як правонаступника Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь держави судовий збір у розмірі 1705,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: