Справа № 381/5354/14-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/1646/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 46 07.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

07 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Приходька К.П., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_2, Управління Держземагенства у Фастівському районі Київської області, Відділу з питань державної реєстрації Фастівської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: ФОП ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення моральної шкоди,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що діями відповідачів порушено її права. Просила з урахуванням збільшених позовних вимог:

- визнати недійсним рішення 29 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 25 грудня 2012 року в частині підписання акту про встановлення в натурі (на місцевості) про погодження зовнішньої межі земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,2667 га ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладеного 21.08.2001 року між нею та ОСОБА_6;

- визнати недійсним рішення № 06/1-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині вилучення у ОСОБА_4 частини земельної ділянки площею 0,0554 га, загальна площа якої 0,2667 га, що розташована в АДРЕСА_1 та повернення 0,0554 га земельної ділянки до земель запасу Бортниківської сільської ради;

- визнати недійсним рішення № 07-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині затвердження ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована в АДРЕСА_1 в межах земель Бортниківської сільської ради та в частині затвердження зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що виконані в процесі уточнюючих геодезично-вимірювальних робіт виконавцем ФОП ОСОБА_5, із загальної площі 0,2667 га на загальну площу 0,2113 га. кадастровий номер земельної ділянки після внесення змін для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1946 га НОМЕР_1;

- визнати недійсним рішення №7-3 виконавчого комітету Борниківської сільської ради від 17 липня 2014 року, про присвоєння поштової адреси земельній ділянці, яка належить гр. ОСОБА_4 АДРЕСА_2;

- скасувати присвоєння кадастрового номеру НОМЕР_1 - земельній ділянці по АДРЕСА_1, з подальшою зміною поштової адреси з №31 на №31-а, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1946 га;

- виключити дані про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,1946, розташовану по АДРЕСА_1, із подальшою зміною поштової адреси з №31 на №31а, в с. Бортники Фастівського району Київської області із державного земельного кадастру;

- скасувати рішення Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1946 га, прийняте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2001 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1946 га, здійснену державною Реєстраційною службою Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області та виключити запис про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 частину належної позивачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 (зареєстровану за адресою АДРЕСА_2), площею 0,1946 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,2500 га цільовим призначенням для обслуговування належного мені на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_3, право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь позивачки моральну шкоду в розмірі - 60 000 грн. та з Бортниківської сільської ради - в розмірі - 10 000 грн., всього в сумі - 70 000 грн. (т.3 а.с.131-137).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення № 06/1-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині вилучення у ОСОБА_4 частини земельної ділянки площею 0,0554 га, загальна площа якої 0,2667 га, що розташована в АДРЕСА_1 та повернення 0,0554 га земельної ділянки до земель запасу Бортниківської сільської ради.

Визнано недійсним рішення № 07-49-УІ 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року в частині затвердження ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована в АДРЕСА_1 в межах земель Бортниківської сільської ради та в частині затвердження зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що виконані в процесі уточнюючих геодезично-вимірювальних робіт виконавцем ФОП ОСОБА_5, із загальної площі 0,2667 га на загальну площу 0,2113 га. кадастровий номер земельної ділянки після внесення змін для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1946 га НОМЕР_1..

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1946 га, та виключити запис про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,1946 га, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,2500 га цільовим призначенням для обслуговування належного ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3, право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1

Стягнуто з Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000 (П'ять тисяч) грн..

Стягнуто з ОСОБА_4 та Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 256 грн. 40 коп. - в рівних частинах. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судом у цій справі вже було визнано за позивачем ОСОБА_3 як за наступним покупцем житлового будинку право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1, а оскаржувані у п.п.2,3 позовної заяви від 05.12.2016 року рішення сесії сільської ради стосуються саме вказаної земельної ділянки та виділених (вилучених) саме із неї частин без згоди власника (позивача у справі) та у порушення законодавства, тому такі рішення підлягають визнанню недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 житловий будинок № 31 та земельну ділянку площею 0,2667 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка з цільовим призначенням 0,2500 га для обслуговування житлового будинку та 0,0167 га для ведення особистого підсобного господарства належала ОСОБА_6 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 06 вересня 1999 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2005 року ОСОБА_4 продала належний їй житловий будинок за вказаною адресою із прилеглими службовими будівлями та спорудами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному, а саме по ? його частині.

У 2007 році власником житлового будинку АДРЕСА_1 став ОСОБА_9, який 11 вересня 2007 року продав позивачеві ОСОБА_3 зазначений житловий будинок за вказаною адресою із господарськими будівлями та спорудами за відповідним договором купівлі-продажу. Вказана нерухомість була зареєстрована за позивачкою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Фастівського міського БТІ від 03.10.2007 року.

Також, судом встановлено, що внаслідок укладення вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2001 року ОСОБА_4 стала власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею - 0,0167 га в АДРЕСА_1, що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку від 31.07.2008 року (т.1 а.с.14, 15).

В той же час, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2010 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 02.06.2010 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 було визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2008 року, яким засвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.55-61).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Вказаним судовим рішеннями встановлено, що під час продажу будинку ОСОБА_9 позивачці присадибна земельна ділянка за даними Фастівського відділу державного земельного кадастру не була приватизована, а тому не належала ОСОБА_9 на праві приватної власності у зв'язку з переоформленням документів на ім'я попереднього власника ОСОБА_4 ще до продажу нею будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_8, від яких право власності на будинок перейшло до ОСОБА_9, а потім до ОСОБА_3

При цьому, остання протягом цього ланцюгового переходу права власності на будинок від одного власника до іншого безпідставно не передала права продовження цього процесу наступним власникам цього будинку, що в свою чергу потягло за собою протизаконне збереження за ОСОБА_4 правомочності власника щодо всієї земельної ділянки.

У зв'язку з цим, у вказаних судових рішеннях із посиланням на вимоги ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України було встановлено, що оскільки на момент переоформлення державного акту на спірну земельну ділянку з ОСОБА_6 на ОСОБА_4 (договір купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року житлового будинку і земельної ділянки), а в подальшому остання продала будинок ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тому розмір земельної ділянки повинен би був бути зменшений на відповідну площу земельної ділянки, яка зайнята вказаним будинком та господарськими спорудами і на площу земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, тому було визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2008 року, яким засвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею - 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_1.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчуджувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, з 01 січня 2004 року (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року № 1702-VІ).

За змістом ст.381 ЦК України у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба.

За умовами ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Вимогами ст..67 ЗК України (в редакції 18.12.1990 року) був визначений розмір земельної ділянки в сільській місцевості, необхідний для обслуговування будинку, а саме не менше 0,2500 га, яку саме у такому розмірі отримано у зв'язку з придбанням будинку.

За відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно застосовувати положення ч.4 ст.120 ЗК України, оскільки за вказаними нормами закону визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Відтак особа, що набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником і земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11.02.2015 року у справі за №6-2цс15, що у відповідності до вимог ст.360-7 КПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України.

Із врахуванням встановлених у рішенні Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2010 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 02.06.2010 року, обставин необхідності зменшення розміру земельної ділянки при подальшому продажу будинку і споруд автоматично без укладення відповідних договорів її купівлі-продажу з врахуванням вимог чинного на час вчинення такої дії законодавства (як станом на час укладення від відповідача 1 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, так і вказана ділянка передавалась в подальшому до позивачки автоматично у зв'язку з придбанням нею будинку у 2007 році), а також враховуючи відсутність у відповідача 1 належним чином оформленого права власності на спірні земельні ділянки на час укладення першого від імені ОСОБА_4 та подальших правочинів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у разі продажу будинку та споруд до наступного власника переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) та визнав за ОСОБА_3 як за наступним покупцем житлового будинку право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції також встановлено, що наприкінці 2012 року-початку 2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2001 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та державного акту на ім'я останнього, ОСОБА_4 було вдруге виготовлено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку за вказаною адресою загальною площею - 0,2667 га, а саме із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою - 0,0167 га (т.1 а.с.69).

Рішенням сесії Бортниківської сільської ради від 12 червня 2014 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована в АДРЕСА_1 в межах земель Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області.

Даним рішенням також затверджено зміни конфігурації та площі земельної ділянки, що виконані в процесі уточнюючих геодезично-вимірювальних робіт виконавцем ФОП ОСОБА_5, із загальної площі 0,2667 га на загальну площу 0,2113 га. Дана земельна ділянка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого за номером 2020 (бланк АЕБ 693134) 21 серпня 2001 року. Кадастровий номер земельної ділянки згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (після внесення змін): для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею - 0,1946 га НОМЕР_2; для ведення особистого селянського господарства площею 0,0167 га НОМЕР_3 (а.с. 155).

Вказані обставини підтверджено матеріалами реєстраційної справи №249 від 03.07.2014 року.

Рішенням 49 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради №06/1-49-УІ від 12.06.2014 року на підставі заяви ОСОБА_4 про відмову від частини земельної ділянки було вилучено частину земельної ділянки площею 0,0554 га, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2001 року, загальна площа якої 0,2667 га, що розташована в АДРЕСА_1 та повернуто - 0,0554 га земельної ділянки до земель запасу Бортниківської сільської ради.

Добровільна відмова від права власності земельної ділянки врегульована правовою нормою за ст.142 ЗК України. За умовами диспозиції вказаної статті - для відмови від частини земельної ділянки власник землі повинен звернутись із заявою до сільської ради і отримати від органу місцевого самоврядування згоду на одержання права власності на земельну ділянку. Якщо сільська рада ухвалює рішення про погодження на отримання від власника частини земельної ділянки, то власник замовляє дві технічні документації на дві земельні ділянки, а саме: на ту частину землі, що залишається в його власності, і на ту частину землі від якої буде добровільно відмовлятись. Виготовлені дві технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) затверджуються окремим рішенням сільської ради, після чого новостворені земельні ділянки реєструються в державному земельному кадастрі із різними кадастровими номерами. Після державної реєстрації частини земельної ділянки, від якої власник добровільно відмовляється, як самостійної земельної ділянки, власник укладає із сільською радою договір про передачу цієї земельної ділянки у власність сільської ради. Договір про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, право власності власника на частину земельної ділянки припиняється з моменту державної реєстрації права власності на цю землю за сільською радою.

Оскаржуване рішення Бортниківської сільської ради №06/1 про «вилучення» частини земельної ділянки площею 0,0554 га за адресою АДРЕСА_1, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, не відповідає жодному із передбачених законом вимог і не є підставою для «повернення 0,0554 га землі», разом із належним ОСОБА_3 будинком «до земель запасу Бортниківської сільської ради», оскільки таке вилучення можливе лише за заявою власника такої земельної ділянки, якою відповідач 1 на час винесення оскаржуваного рішення не була у зв'язку з встановленими судом обставинами існування з часу придбання будинку права власності на неї за позивачем.

Більше того, чинним законодавством прийняття рішення про «вилучення» земельної ділянки не передбачено, а в повноваження відповідача 2 може входити лише прийняття рішення про згоду на прийняття від власника земельної ділянки та про затвердження технічної документації. Більше того, в порушення вимог законодавства такий перехід права власності на землю здійснений у відсутність відповідного договору, його нотаріального посвідчення та здійснення державної реєстрації. Також, судом встановлено з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 листопада 2014 року, то ОСОБА_11 передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1946 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_2. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2. Земельна ділянка належить продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки від 09 вересня 2014 року.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

При розгляді справи № 6-107цс12 Верховний Суд України у постанові від 07 листопада 2012 року зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст. ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Також, у відповідності до вимог постанови Верховного суду України від 07.11.2012 року у справі за № 6-107цс12, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України, визначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому) це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події(ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Таким чином, з врахуванням того, що судом у цій справі вже було визнано за позивачем ОСОБА_3 як за наступним покупцем житлового будинку право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1, а оскаржувані у п.п.2,3 позовної заяви від 05.12.2016 року рішення сесії сільської ради стосуються саме вказаної земельної ділянки та виділених (вилучених) саме із неї частин без згоди власника (позивача у справі) та у порушення законодавства, тому такі рішення підлягають визнанню недійсними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що оскільки належна по закону земельна ділянка вибула із його власності без його волі та з порушенням вимог закону, тому рішення про вилучення земельної ділянки, затвердження технічної документації, її скасування та витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_2 підлягають задоволенню

Такі висновки суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

До доводів апелянта в частині задоволених вимог до Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області, колегія суддів відноситься критично, оскільки остання не уповноважувала апелянта на такі дії та відповідно права апелянта в цій частині не порушено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дане рішення є законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: