АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ рухомого майна, визначення часток та стягнення грошової компенсації частки у спільній власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 в липні 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем з 27 липня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 04 січня 2011 року. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала на те, що з часу реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали в будинку батьків та здійснювали будівництво житлового будинку по вул. Руській, буд. №123 в с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, який відповідач ОСОБА_5 придбав до реєстрації шлюбу. Даний будинок був знесений відповідачем, а на його місті збудовано новий.

Протягом 2005-2007 р.р. вони облаштували будинок меблями, побутовою технікою та іншими речами домашнього вжитку.

________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/102/16 Головуючий у 1 інстанції: Побережна О.Д.

Категорія: 48 Доповідач: Литвинюк І.М.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнати спільним майном подружжя будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва житлового будинку по вул. Руській, буд. №123 в с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, меблі та техніку: пральну машину моделі «ВЕКО», вартістю 2850 грн., двокамерний холодильник моделі «Snaige», вартістю 1900 грн., телевізор моделі «LG», вартістю 807 грн., меблеву стінку, вартістю 1900 грн., люстру, вартістю 380 грн., стінку дитячу вартістю 2375 грн., супутникову антену вартістю 427 грн., загальною вартістю 10639 грн..

Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва вказаного житлового будинку та стягнути з відповідача її користь 200 443 грн., як 1/2 вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів.

Виділити їй в натурі пральну машину моделі «ВЕКО», вартістю 2850 грн., двокамерний холодильник моделі «Snaige» - 1900 грн. та телевізор моделі «LG» - 807 грн., а всього рухомого майна на загальну суму - 5557 грн.. Виділити відповідачу в натурі: меблеву стінку вартістю 1900 грн., люстру - 380 грн., стінку дитячу - 2375 грн., супутникову антену - 427 грн., а всього рухомого майна на загальну суму 5082 грн.. Стягнути з неї на користь відповідача 475 грн. як різницю у вартості рухомого майна.

Також просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частку вартості багаторічних насаджень (дерев яблунь та груші) в кількості 91 шт., які знаходяться на земельній ділянці за адресою: вул. Руська, буд. 123 с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, загальною вартістю 7662 грн. 50 коп. Стягнути з відповідача на її користь 1/2 частку врожайності багаторічних насаджень (дерев яблунь та груші) за період 2013-2015 рік , які знаходяться за адресою: вул. Руська, буд. 123 с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, загальною вартістю 22 987 грн.. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 3982 грн. 53 коп. сплаченого судового збору, 5456 грн. витрат, пов'язаних з проведенням експертизи та витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, в розмірі 22599,20 грн..

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом безпідставно застосовано позовну давність, а тому є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача звернулася до суду із заявою про відмову від позовних вимог в частині встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 лютого 2017 року дану відмову від позовних вимог прийнято та провадження у справі в цій частині закрито.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звернулася до суду з позовом після спливу позовної давності, який відраховується з дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Дійшовши висновку про те, що позивачка не зверталася до суду про поділ майна після розірвання шлюбу і пропустила строк позовної давності для визначення частки у спільному майні, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони з 27 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 04 січня 2011 року.

Сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 є зареєстрованою в спірному будинку. Про порушення свого права, а саме невизнання відповідачем її права власності на половину майна, яке набуте в період шлюбу, вона дізналася лише 02 вересня 2012 року, коли отримала копію заочного рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 червня 2012 року про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, отже, з цього часу вона довідалась про порушення свого майнового права, і з цієї дати слід обчислювати строк позовної давності.

Виходячи з обставин справи та наведених положень закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову через пропуск позивачкою трирічного строку звернення до суду з даним позовом.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2002 року відповідач ОСОБА_3 купив у ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0.1634 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с.Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області. Однак даний договір купівлі-продажу ним не був зареєстрований.

Відповідно до положень ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, як на час укладення даної угоди, так і на час вирішення спору, виникало з моменту державної реєстрації права власності. Оскільки позивачем не було проведено державну реєстрацію права власності, відповідно ним не набуто право власності на дану земельну ділянку.

З пояснень сторін, допитаних в якості свідків, а також показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9, на даній земельній ділянці сторонами під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі були посаджені дерева (яблуні, груші).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (грунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Отже, багаторічні насадження є складовою права власності на земельну ділянку, а не самостійним об`єктом власності.

Оскільки земельна ділянка була придбана відповідачем до одруження з відповідачкою, а також враховуючи, що право власності на неї ним не зареєстровано, дані багаторічні насадження не можуть бути визнані спільною сумісною власністю.

Відповідно, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, а також щодо визнання права спільної сумісної власності на врожайність даних багаторічних насаджень.

Згідно з ч.1 ст.22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до роз'яснень, які маються в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як встановлено судом, під час шлюбу сторонами було придбано рухоме майно, яке на даний час перебуває у володінні відповідача та вартість якого на час розгляду справи в суді першої інстанції встановлена висновком судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи №138 від 26 лютого 2016 року, а саме: пральну машину моделі «ВЕКО», вартістю 2850 грн., двокамерний холодильник моделі «Snaige» - 1900 грн., телевізор моделі «LG» - 807 грн., меблеву стінку - 1900 грн., люстру - 380 грн., стінку дитячу - 2375 грн., супутникову антену - 427 грн., а всього майна загальною вартістю 10 639 грн..

Оскільки дане рухоме майно придбане під час шлюбу за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині його поділу між сторонами обґрунтованими.

Так, слід виділити ОСОБА_1 у власність пральну машину моделі «ВЕКО» вартістю 2850 грн., двокамерний холодильник моделі «Snaige» - 1900 грн. та телевізор моделі «LG» - 807 грн., а всього майна на загальну суму 5557 грн.. ОСОБА_3 виділити у власність із спільної сумісної власності подружжя меблеву стінку вартістю 1900 грн., люстру - 380 грн., стінку дитячу - 2375 грн., супутникову антену - 427 грн., а всього майна на загальну суму 5082 грн..

При цьому необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за різницю вартості у частках у розмірі 475 грн..

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2002 року відповідач ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 житловий будинок літ. «А» глиновальковий, житловою площею 10 кв.м., який розташований за адресою: вул. Руська, буд.123 с.Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області. Даний житловий будинок літ. «А» глиновальковий, загальною площею 15,8 кв.м. та житловою площею 10 кв.м. знесено, та побудований новий житловий будинок.

За правилами ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає в особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Відповідно до ч. 3ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У звязку з неможливістю поділу в натурі будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва спірного житлового будинку, та тим, що цим майном фактично користується відповідач, а позивачка проживає за іншою адресою, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо залишення цього майна відповідачу, а їй присудження грошової компенсації, є обґрунтованими.

Згідно з висновком судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи №138 від 26 лютого 2016 року, вартість будівельних матеріалів, обладнання виробів та конструкцій, робіт, використаних в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: вул. Руська, буд.123 с.Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, становить 400 886 грн..

Водночас, як встановлено судом першої інстанції, у загальну вартість експертом зазначено і вартість матеріалів, обладнання та конструкції, а також роботи, які були проведені відповідачем ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу між сторонами на загальну суму 128 074,64 грн.. Отже, спільною сумісною власністю сторін є зазначене майно, яке було ними придбане під час шлюбу на загальну суму 272 811,86 грн. та при поділі їх частки є рівними. Дані обставини встановлені судом та не оскаржені сторонами.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути ? частину вартості матеріалів, виробів та конструкцій, використаних в процесі будівництва зазначеного будинку під час шлюбу, в розмірі 136 405,93 грн. (272 811,86 : 2 = 136 405,93 грн.).

Доводи апелянта щодо збільшення її частки у спільному майні у звязку тим, що з нею проживає неповнолітня донька, є безпідставними, оскільки ці обставини не доводились позивачем та не були предметом доказування в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, однак прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а також докази, що підтверджують факт надання такої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено понесення таких витрат, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, відповідно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Так, при зверненні до суду позивачкою було сплачено судовій збір на загальну суму 3982,52 грн.. При подачі апеляційної скарги нею було сплачено 1000 грн..

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 грудня 2016 року позивачці ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до п.п. 31, 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати", якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі - частина перша статті 82 ЦПК), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення. У разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України.

Згідно з частиною 5 статті 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України та роз'яснення, викладені в вищезазначеній постанові, колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені нею судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (60%), що становить 2041,51 грн. судового збору за подання позовної заяви, та 3273,60 грн. витрат на проведення судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи.

Також слід стягнути з позивача ОСОБА_1І в дохід держави судовий збір у сумі 282,74 грн., а з відповідача - в розмірі 1924,11 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва житлового будинку, що знаходяться по вулиці Руській, 123 в с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, в розмірі 136 405 грн. 93 коп..

Провести поділ спільного рухомого майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 у власність пральну машину моделі «ВЕКО» вартістю 2850 грн., двокамерний холодильник моделі «Snaige» - 1900 грн. та телевізор моделі «LG» - 807 грн., а всього майна на загальну суму 5557 грн..

Виділити ОСОБА_3 у власність із спільної сумісної власності подружжя меблеву стінку вартістю 1900 грн., люстру - 380 грн., стінку дитячу - 2375 грн., супутникову антену - 427 грн., а всього майна на загальну суму 5082 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за різницю вартості у частках у розмірі 475 грн..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2041,51 грн. судового збору за подання позовної заяви та 3273 грн. 60 коп. вартості проведення судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1924 грн. 11 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 282 грн. 74 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: