Справа № 405/7/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості до В»язовського ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача незаконно отримані ним кошти у розмірі 30 729,06 грн. на користь центру та судовий збір в сумі 1 378 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач був зареєстрований як безробітний у Кіровоградському центрі зайнятості з 05.06.2013 року по 25.06.2014 року та отримував допомогу по безробіттю. При зверненні до Центру зайнятості він подав заяви про надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю. При цьому, у заяві вказував про те, що не являється субєктом підприємницької діяльності та ознайомлений з правами та обовязками безробітного, що визначені законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»

05.06.2013 року на підставі представлених документів та відомостей відповідачу було надано статус безробітного (наказ від 10.06.2013 року № НТ130610) та призначено допомогу по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року.

У липні 2014 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, яке регламентовано Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248), згідно з даними обміну в електронній системі ЄІАС Центром зайнятості була отримана інформація про те, що станом на день звернення відповідача з заявою до Центру зайнятості та отримання статусу безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26.05.1993 року, про що внесені відповідні дані у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Посилаючись на вимоги Закону України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття», Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для органiзацiї безробітними підприємницької дiяльностi, затвердженого наказом Мiнiстерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 № 307, зареєстровано в Мiнiстерствi юстиції України 14.12.2000 року за № 915/5136, зазначає, що з правами та обовязками зареєстрованого безробітного відповідач був ознайомлений особисто, про що зазначив у своїй заяві про надання статусу безробітного, але з 1993 року відповідач відносився до категорії зайнятого населення та відповідно не мав права на статус безробітного і допомогу по безробіттю.

Умисне невиконання відповідачем обовязків безробітного призвело до незаконного отримання ним допомоги по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року на загальну суму 27 909 грн. 61 коп. та кошти, витрачені на навчання за направленням центру зайнятості за професією «машиніст холодильних установ» з 10.02.2014 року по 10.07.2014 року в сумі 2 819 грн. 45 коп., а всього 30 729,06 грн.

Про прийняте рішення стосовно необхідності повернення незаконно отриманих коштів допомоги по безробіттю Центр зайнятості повідомив відповідача шляхом направлення йому за адресою реєстрації місця проживання листа-претензії від 30.07.2014 року № 06-31/3060/03 та копії наказу Центру зайнятості від 30.07.20164 року № 618-Д «Про повернення коштів», які ним були отримані особисто.

По теперішній час відповідач добровільно не відшкодував Центру зайнятості незаконно отримані ним кошти допомоги по безробіттю, а тому враховуючи викладені обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав, але пояснив, що на даний час не може виплатити борг.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг.

Центральним органом виконавчої влади, який виконує функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття є Державна служба зайнятості відповідно до Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 року № 19/2013, яка представляє інтереси Фонду в судових та інших органах, проводить у встановленому порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, здійснює контроль за використанням коштів Фонду, що передбачено підп. 25, 27, 28, 29, 30 п. 4 Положення.

Служба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи, а також через міжрегіональні територіальні органи Служби.

Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості входить у централізовану систему державних установ державної служби зайнятості, є базовим центром зайнятості, що виконує завдання та функції виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття відповідно до п.п. 1, 6 Положення про Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості.

Правове визначення поняття безробіття та зайнятості міститься в Законі України «Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року № 5067-VI, який набрав чинності з 01.01.2013. Згідно з п.7 ч. 1 Закону № 5067-VI зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

У ст.1 Закону № 5067-VI встановлено право кожного на вільне обрання зайнятості. Відповідно до ч.1 ст. 3 кожен має право на вільно обрану зайнятість, яка є реалізацією права громадянина вільно обирати вид діяльності, не заборонений законом (зокрема, що не повязаний з виконанням оплачуваної роботи, а також професією та місцем роботи відповідно до своїх здібностей та потреб).

Відповідно до абз.1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону до зайнятого населення, належать громадяни, які, зокрема, самостійно забезпечують себе роботою, у тому числі члени особистих селянських господарств.

Підприємницька діяльність в України є самостійною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку визначено у ст. 42 Господарського кодексу України.

При цьому у статті 50 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Позбавляється ж фізична особа - підприємець статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч.7 ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Таким чином, фізична особа підприємець, незалежно від того отримує вона дохід чи ні, є зайнятою особою та не може бути визнана безробітною і не має права на допомогу по безробіттю до дати внесення у Єдиний державний реєстр запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою згідно з чинним законодавством.

Вказаний висновок закріплений в постанові Верховного Суду України від 08.07.2014 № 21-79а14.

Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований як безробітний у Кіровоградському центрі зайнятості з 05.06.2013 року по 25.06.2014 року та отримував допомогу по безробіттю. При зверненні до Центру зайнятості він подав заяви про надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю. При цьому, у заяві вказував про те, що не являється субєктом підприємницької діяльності та ознайомлений з правами та обовязками безробітного, що визначені законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»

05.06.2013 року на підставі представлених документів та відомостей відповідачу було надано статус безробітного (наказ від 10.06.2013 року № НТ130610) та призначено допомогу по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року.

У липні 2014 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, яке регламентовано Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248), згідно з даними обміну в електронній системі ЄІАС Центром зайнятості була отримана інформація про те, що станом на день звернення відповідача з заявою до Центру зайнятості та отримання статусу безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26.05.1993 року, про що внесені відповідні дані у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За правилами частини 3 ст.44 3акону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

У частинах 2,3 статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» яка визначає права, обовязки та вiдповiдальнiсть застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробiтнi особи, зобовязані своєчасно подавати вiдомостi про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Одним з видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно з частиною першою статті 7 Закону №1533-III є допомога по безробіттю.

Згідно з пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для органiзацiї безробітними підприємницької дiяльностi, затвердженого наказом Мiнiстерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 №307, зареєстрованого в Мiнiстерствi юстиції України 14.12.2000 за №915/5136, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо пiд час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав вiдомостi про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

Судом встановлено, що з правами та обовязками зареєстрованого безробітного відповідач був ознайомлений особисто, про що зазначив у своїй заяві про надання статусу безробітного.

Враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач на день звернення до Центру зайнятості, відносився до категорії зайнятого населення, зобовязаний був повідомити про свою державну реєстрацію фізичної особи-підприємця з 1993 року та відповідно не мав права на отримання статусу безробітного, допомоги по безробіттю та інших видів соціального забезпечення, а Центр зайнятості не повинен був надавати йому статусу безробітного, та призначати виплату допомоги по безробіттю.

Невиконання відповідачем обовязків безробітного призвело до незаконного отримання ним допомоги по безробіттю з 01.07.2013 року по 25.06.2014 року на загальну суму 27 909 грн. 61 коп. та кошти, витрачені на навчання за направленням центру зайнятості за професією «машиніст холодильних установ» з 10.02.2014 року по 10.07.2014 року в сумі 2 819 грн. 45 коп., а всього 30 729,06 грн.

Про прийняте рішення стосовно необхідності повернення незаконно отриманих коштів допомоги по безробіттю Центр зайнятості повідомив відповідача шляхом направлення йому за адресою реєстрації місця проживання листа-претензії від 30.07.2014 року № 06-31/3060/03 та копії наказу Центру зайнятості від 30.07.20164 року № 618-Д «Про повернення коштів», які ним були отримані особисто.

На день звернення в суд відповідач добровільно не відшкодував Центру зайнятості отримані ним кошти допомоги по безробіттю у сумі 30 729,06 грн.

Статтею 39 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що спори, які виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України, встановлено що підставою виникнення цивільних прав і обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 Цивільного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним та документально підтверджені судові витрати по справі в сумі 1 378 грн.

На підставі викладеного і ст. ст. 11, 1166 ЦК України, Закону України «Про зайнятість населення», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості до В»язовського ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з В»язовського ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості (, р/р 1003 в ГУ ДКСУ Кіровоградської області код банку 823016) кошти в сумі 30 792,06 грн. та судовий збір в сумі 1 378 грн., а всього 32 170,06 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом десяти днів.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда Шевченко