Справа № 300/1297/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю позивача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 17 березня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_2 у грудні 2014 року звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. У 1973 році позивач, який мешкає по вул. Л. Українки, 26 у смт. Воловець Закарпатської області, разом із сусідами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 побудував каптажний колодязь для забору питної води. Земельну ділянку, на якій знаходиться колодязь, було виділено ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Із ним була досягнута домовленість про доступ (прохід із сусідньої земельної ділянки позивача) до колодязя з метою його обслуговування та забору питної води. У звязку з цим, рішенням Воловецької селищної ради від 28.12.2004 за згодою ОСОБА_6 у нього було вилучено з користування частину земельної ділянки довжиною 66 м і шириною 2 м для облаштування пішохідної доріжки до колодязя.

Після смерті ОСОБА_6 його спадкоємиці ОСОБА_3 22.08.2008 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0699 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 29.08.2008 Воловецька селищна рада уклала з ОСОБА_3 договір на встановлення земельного сервітуту площею 0,0160 га щодо вищезгаданої пішохідної доріжки. Однак, рішенням Воловецького районного суду від 23.09.2013 цей договір був визнаний недійсним.

Таким чином, позивач втратив доступ до свого колодязя та прохід до нього зі своєї земельної ділянки, що є порушенням вимог ст. 103 ч. 1 ЗК України щодо добросусідства. Між тим, положення ст.ст. 98-100 ЗК України, ст.ст. 401-404 ЦК України передбачають можливість встановлення земельного сервітуту для доступу власника земельної ділянки, зокрема, до природної водойми. З метою врегулювання питання щодо доступу до колодязя, позивач надсилав листа ОСОБА_3 із пропозицією укласти договір щодо земельного сервітуту, відповіді на який не отримав.

Посилаючись на ці обставини, на неможливість вирішення питання позасудовим порядком, позивач просив суд встановити земельний сервітут на право проходу через частину земельної ділянки площею 0,0160 га (довжиною 66 м, шириною 2 м), що належить ОСОБА_3, та на право забору питної води (використання та обслуговування колодязя) в смт. Воловець по вул. Л. Українки, 19/1. Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Воловецького районного суду від 17.03.2015 у позові відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 969,85 грн витрат, повязаних із розглядом справи, та 800,00 грн витрат на правову допомогу, а всього 1769,85 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду, позивач поставив у апеляційній скарзі питання про його скасування та про задоволення позову. Посилався загалом на ті самі доводи по суті спору, якими обґрунтовувався позов. Крім того, вказував на неправильне вирішення судом питання про судові витрати та на безпідставне і незаконне стягнення з нього на користь відповідача таких витрат, оскільки, зокрема, питання про добові чи компенсацію за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять взагалі встановленим порядком не вирішувалося, а відповідач, проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, не могла понести таких витрат, внаслідок чого рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.09.2015 рішення Воловецького районного суду від 17.03.2015 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08.09.2015 у частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу та витрат, повязаних із переїздом до іншого населеного пункту скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що апеляційний суд порушив норми процесуального права при вирішенні питання про судові витрати, оскільки не звернув уваги на те, що витрати по оплаті правової допомоги повинні підтверджуватися належними документами, чого апеляційний суд не перевірив, а питання про відшкодування витрат на переїзд сторони чи її представника до іншого населеного пункту теж вирішено неправильно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, який підтримав апеляцію в частині вирішення питання про судові витрати, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1, ст. 338 ч. 4 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та обовязковості для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи висновків і мотивів, з яких судом касаційної інстанції скасовано рішення, апеляційний суд після надходження справи на новий апеляційний розгляд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, та беручи до уваги наведені у відповідному судовому рішенні висновки і мотиви суду касаційної інстанції. Предметом апеляційного розгляду є питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу та витрат, повязаних із явкою представників сторони до суду, інші обставини беруться до уваги остільки, оскільки це необхідно для вирішення питання, що є предметом розгляду.

Рішенням Воловецького районного суду від 17.03.2015 ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту в смт. Воловець по вул. Л. Українки, 19/1 внаслідок його необґрунтованості та недоведеності (а.с. 69-70). Із урахуванням ухвал Апеляційного суду Закарпатської області від 08.09.2015 і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 у цій частині рішення Воловецького районного суду від 17.03.2015 набрало законної сили (а.с. 134-136, 168-170).

Своїм рішенням від 17.03.2015 Воловецький районний суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 969,85 грн витрат, повязаних із розглядом справи, та 800,00 грн витрат на правову допомогу, а всього 1769,85 грн.

Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ст. 84 ч.ч. 1, 2 ЦПК України, норми законодавства в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів).

Витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони; стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять; компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати; граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 85 ч.ч. 1-3 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції враховував наявність у справі договору на представництво у цивільній справі, укладеного 09.03.2015 ОСОБА_3 із адвокатом ОСОБА_7 (а.с. 39), і довідки, складеної адвокатом ОСОБА_7 09.03.2015, в якій зазначено, що витрати ОСОБА_3 на правову допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту складають 800,00 грн (а.с. 42). Указана довідка підписана лише адвокатом ОСОБА_7

За приписами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ч. 1 п. 4, ст. 27);

договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі; до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права; зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (ст. 27 ч.ч. 1, 3, 5);

гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ч.ч. 1, 2, 3).

Аналогічні правила щодо надання адвокатом правової допомоги на підставі договору та щодо гонорару встановлені й статтями 14, 28 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим Зїздом адвокатів України 17.11.2012, а статтею 29 цих Правил передбачено право адвоката стягувати з клієнта, окрім гонорару, також і коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, види і порядок сплати яких визначаються договором.

Договір про надання правової допомоги із урахуванням загальних положень про договори і правил про послуги є відплатним (передбачає оплатність надання послуг) і в такому разі ціна (оплата, порядок її здійснення) є істотними умовами договору (ст.ст. 6, 11, 202, 509, ст. 626 ч.ч. 1, 5, ст. 627 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 632, ст. 638 ч. 1, ст. 901 ч. 1, ст. 903 ч. 1 ЦК України).

Діючи у договірних відносинах клієнта з адвокатом, розпоряджаючись цивільними і процесуальними правами та здійснюючи своє право на захист на власний ризик і розсуд, відповідач, не передбачивши в договорі оплати послуг адвоката, фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, позбавив себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для стягнення судових витрат на правову допомогу у вигляді конкретного гонорару, належного з клієнта адвокату, а також інших витрат, що виникли саме з такого договору та на погоджених сторонами умовах. Належним і допустимим доказом щодо наявності відповідних підстав для виникнення грошових зобовязань є зафіксовані у письмовій формі умови договору, що в подальшому слугують підставами для розрахунків між сторонами та для обліку відповідних операцій, які, у свою чергу, теж фіксуються лише у документальній формі, при цьому, первинні документи повинні складатися під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення (ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 64 ЦПК України, інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у т.ч., оформлення і видача клієнту розрахункових документів, необхідних для оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обовязком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів.

Усні твердження щодо таких фактів і документи, які не відповідають вищенаведеним вимогам і не містять інформації щодо предмета доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), до уваги не беруться, тому одностороння довідка, складена адвокатом ОСОБА_7 09.03.2015, не може слугувати підставою для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу адвоката у зазначеній в цій довідці сумі. На складання і видачу адвокатом належних документів щодо оплати коштів клієнтом ОСОБА_3 у справі вказівок (як і власне таких документів) немає. Оскільки витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження таких витрат, а також розрахунку витрат є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

За змістом ст. 85 ч.ч. 2, 3 ЦПК України, Постанови КМ України від 27.04.2006 № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (п. 5 Граничних розмірів компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ), витрати, повязані з переїздом сторони (її представника) до іншого населеного пункту не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Тобто, зазначені витрати відшкодовуються за правилами, передбаченими для відшкодування витрат на відрядження.

Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (реєстрація в Мінюсті України від 31.03.1998 за № 218/2658), встановлено, що:

підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у звязку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України (п. 15 Розділу І);

витрати на проїзд до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі)…; відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до, зокрема, місцеперебування у відрядженні; відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами) (п. 6 Розділу ІІ абз. 1, 2, 4);

витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо; витрати, понесені у звязку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються (п. 12 Розділу ІІ абз. 1, 7).

Окрім представництва інтересів ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_7, її інтереси представляла і ОСОБА_8 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_3 03.02.2012 (а.с.29). Представники відповідача ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (обоє за наявними даними мешканці м. Берегова Закарпатської області) брали участь у судових засіданнях у Воловецькому районному суді 10.03.2015 з 10:55:27 до 11:09:33 к.ч. і 17.03.2015 з 14:00:08 до 15:36:23 к.ч. (а.с. 43, 65-66). Так само, як і щодо адвоката ОСОБА_7, у справі немає доказів узгодження умов відшкодування витрат, повязаних із представництвом ОСОБА_3 у процесі, представнику ОСОБА_8, включно із витратами на переїзд до іншого населеного пункту.

У справі є фіскальні чеки на відпуск паливно-мастильних матеріалів від 10.03.2015 о 08:23:51 к.ч. на суму 510,05 грн і від 17.03.2105 об 11:49:15 к.ч. на суму 445,82 грн, видані на імя ОСОБА_9 (а.с. 62). Зазначені фіскальні чеки надані як докази купівлі дизельного пального для переїзду з м. Берегова до смт. Воловець для участі в судових засіданнях. Тобто, йдеться лише про витрати на переїзд представників відповідача до іншого населеного пункту.

Втім, ці чеки не можуть бути враховані як докази, на підставі яких можливе стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 коштів у якості відшкодування витрат, повязаних із переїздом до іншого населеного пункту представників сторони. Вказані чеки не є проїзними документами в розумінні законодавства, що можуть слугувати належними підставами для відшкодування відповідних витрат (зокрема, не є транспортними квитками, рахунками щодо проїзду автомобільним транспортом загального користування). Понад те, й ці чеки засвідчують факти купівлі пального іншою, аніж представником (представниками) сторони, особою, даних про стосунок якої до справи немає, як немає у контексті поставленого питання й даних про використання відповідно до законодавства конкретного транспортного засобу.

Отже, витрати, що їх сторона кваліфікує як повязані з переїздом її представників сторони до іншого населеного пункту, теж не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що унеможливлює їх відшкодування в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом.

Відтак, рішення Воловецького районного суду від 17.03.2016 у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 969,85 грн витрат, повязаних із розглядом справи, та 800,00 грн витрат на правову допомогу не відповідає вимогам ст.ст. 84, 85, 212-215 ЦПК України і як ухвалене з порушенням норм процесуального права підлягає на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України скасуванню в цій частині із відмовою у стягненні з позивача на користь відповідача указаних коштів.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 у частині вирішення питання про судові витрати задовольнити, у цій частині рішення Воловецького районного суду від 17 березня 2015 року скасувати, у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1769,85 грн (однієї тисячі семисот шістдесяти девяти гривень 85 коп.) судових витрат, з яких 969,85 грн витрати, повязані з явкою представників сторони до суду і 800,00 грн витрати на правову допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді