У Х В А Л А

16 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року та рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Богунський районний суд м. Житомира рішенням від 24 лютого 2016 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Апеляційний суд Житомирської області 29 березня 2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» від 24 червня 2015 року незаконним скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким змінив вказаний наказ в частині формулювання причини звільнення ОСОБА_4 з пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією установи; в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року, в частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року залишив без змін.

У травні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року та рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частин другої та третьої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня, 28 травня 2014 року, 5 березня, 3 червня, 19 серпня 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 11 липня 2012 року, 23 січня 2013 року, 21 травня 2014 року, 1 квітня, 1 липня, 9 грудня 2015 року, 25 травня 2016 року, 1 березня 2017 року та дві постанови 23 березня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які встановивши, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а підставою для його звільнення із займаної посади є ліквідація підприємства, а не скорочення чисельності штату, дійшли висновку про зміну наказу про звільнення в частині формулювання причини та відмову в решті позовних вимог.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року не може бути прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд на підставі статті 338 ЦПК України скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливлювало встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В ухвалах від 28 травня 2014 року, 5 березня та 3 червня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановивши, що звільнення позивачів відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки на підприємствах відбулося скорочення та зміни в організації виробництва і праці, відмовили позивачам у задоволенні позовів про поновлення на роботі.

Зазначені ухали не свідчать про різне застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року суд погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення позову, оскільки було встановлено, що звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штату працівників проведено всупереч вимогам трудового законодавства.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року (справа № 6-65цс12) викладено правовий висновок, в якому зазначено, що ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 492 КЗпП України. При цьому, у справі, яка переглядалась, встановлено факт внутрішньої реорганізації юридичної особи - ВАТ "Укрнафта" (шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства), а не її ліквідації, у зв'язку з чим касаційний суд дійшов правильного висновку про незаконність звільнення працівника структурного підрозділу підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією цього структурного підрозділу.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року (справа № 6-127цс12), виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини третьої статті 40, частини третьої статті 41, статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, частина третя статті 40 КЗпП України не поширюється.

У постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14) Верховний Суд України зазначив про те, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною другою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

У постановах від 1 квітня, 1 липня, 9 грудня 2015 року, 25 травня 2016 року, 1 березня 2017 року та двох постановах від 23 березня 2016 року (справи № 6-40цс15, 6-491цс15, 6-2123цс15, 6-3048цс15, 6-2485цс16, 6-2748цс15, 6-2487цс15) Верховний Суд України зазначив, що під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 492 КЗпП України. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року та рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко