Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/975/16-ц Головуючий у 1-й інст. Михалюк О. П.
Категорія 55 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М. Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського кооперативу "Діброва" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 15 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 15 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1

На його думку, судом безпідставно не взято до уваги надані позивачем докази наявності заборгованості по заробітній платі та не враховано, що доказів про проведення розрахунку при звільненні з позивачем, відсутності заборгованості по заробітній платі представник відповідача суду не надав, а надані ним звіти до контролюючих органів не можуть свідчити про фактичний розрахунок по заробітній платі з позивачем.

Заслухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачкою наявності боргу по заробітній платі відповідача перед нею та відсутності у зв'язку із цим підстав для задоволення похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За вимогами ч. 2 ст. 30 Закону роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно ст. 31 Закону відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

За змістом ст. ст. 35, 36 Закону контроль за додержанням законодавства про оплату праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю і органи доходів та зборів. Не допускається приховування від зазначених органів будь-якої інформації з питань оплати праці. За порушення законодавства про оплату праці винні особи притягаються до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної та кримінальної відповідальності згідно з законодавством.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала у сільськогосподарському кооперативі «Діброва» (далі СГК «Діброва») в с. Дубрівка Баранівського району Житомирської області і була звільнена з роботи з посади старшого бухгалтера з 04.12.2014 у зв'язку із виходом на пенсію ( а.с. 7 т.1).

На підтвердження своїх позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 2008 року по 04.12.2014 в сумі 28252,66 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 04.12.2014 по 01.08.2016 в сумі 25578 грн., ОСОБА_1 надала суду фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва - СГК «Діброва» станом на 01.01.2016, у якому зазначено зобов'язання за розрахунками по оплаті праці на початок звітного періоду - 51000 грн., на кінець звітного періоду - 47300 грн. (а.с. 9 т.1) та довідку, видану правлінням СГК «Діброва», у якій міститься інформація про наявну станом на 01.01.2016 заборгованість по заробітній платі перед нею в сумі 28252,66 грн.

Разом з тим, як вбачається із змісту довідки про заборгованість, остання не містить вихідного номеру та підпису головного бухгалтера, підписана директором СГК «Діброва» ОСОБА_3, хоча видана правлінням кооперативу. Також, директор СГК «Діброва» ОСОБА_3 є чоловіком позивачки, даний факт вона не заперечувала. Останній 14.01.2016 був звільнений рішенням власників СГК «Діброва», не передав новому керівництву печатку, фінансово-господарські, податкові та банківські документи, у зв'язку із чим нове керівництво підприємства зверталось до правоохоронних органів із відповідною заявою (а.с., 31-32 т.1, а.с. 1 т. 2).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що наданий позивачкою на підтвердження наявності перед нею заборгованості по заробітній платі фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва станом на 01.01.2016, який подавався в органи статистики (а.с. 9 т. 1), не містить даних про наявність заборгованості саме перед ОСОБА_1, а тому не може бути належним та допустимим доказом невиплати їй заробітної плати.

В судовому засіданні та позовній заяві позивач зазначала, що заборгованість по виплаті їй заробітної плати виникла у 2008 році, проте такі її пояснення спростовуються даними фінансових звітів (а.с. 209-212 т.1) станом на 01.01.2012 (на кінець звітного періоду), станом на 01.01.2013, станом на 01.01.2014 (на початок звітного періоду), які свідчать про відсутність заборгованості по оплаті праці. Зміст цієї звітності на кінець 2014 року містить дані про наявність заборгованості по оплаті праці в сумі 56100 грн., проте ці дані не можуть бути беззаперечним доказом наявності заборгованості саме перед позивачем.

Крім того, дані фінансової звітності суб'єкта малого підприємництва, які подавалися до органів статистики, спростовуються змістом звітів форми №1ДФ за 2012-2014 роки, які подавалися СГК «Діброва» до органів Пенсійного фонду України.

Дана форма звітності у відповідності до Наказів №1020 від 21.12.2010 та №49 від 21.01.2014, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 13.01.2011 за №46/18784 та 05.02.2014 за №228/25005 відповідно «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», які діяли на час спірних правовідносин, передбачає заповнення сум нарахованого та виплаченого доходу платнику податку податковим агентом, які завіряються підписами керівника юридичної особи і головного бухгалтера та засвідчуються печаткою.

У зазначених звітах за спірний період відсутні дані про різницю у нарахованому та виплаченому доходах, що свідчить про відсутність заборгованості по оплаті праці на СГК «Діброва». Звіти підписані позивачем, як бухгалтером СГК «Діброва» ОСОБА_1 та директором останнього ОСОБА_3 та завірені печаткою підприємства (а.с. 33-55).

Обставини наявності заборгованості по заробітній платі, на які посилається позивач, не можуть бути підтверджені показами свідка ОСОБА_3, а тому суд правильно виходив із недопустимості такого доказу.

Посилання позивачки на порушення підприємством з 2008 року строків виплати заробітної плати та наявність заборгованості не доведені останньою належними та допустимими доказами. Крім того, з її пояснень та матеріалів справи вбачається, що вона не зверталась із відповідними скаргами до контролюючих та правоохоронних органів з приводу невиплати їй заробітної плати. Матеріали про притягнення її до відповідальності за приховування від відповідних державних органів будь-якої інформації з питань оплати праці відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання суду представником відповідача доказів про проведення розрахунку при звільненні з позивачем, відсутності заборгованості по заробітній платі спростовуються дослідженими судом доказами. Крім того, як пояснив представник відповідача, директор СГК «Діброва» ОСОБА_3 при звільненні з роботи не передав фінансово-господарську документацію, у тому числі з оплати праці, у зв'язку з чим остання на підприємстві відсутня, що стало приводом звернення до правоохоронних органів та підтверджується матеріалами справи.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неналежності наданих позивачкою доказів, які б могли підтверджувати період та суму заборгованості по заробітній платі перед нею, та про недоведеність її позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 фактично зводяться до переоцінки доказів та її незгоди з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: