24.05.2017 Єдиний унікальний номер 205/9361/16-ц
№ 205/9361/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.

при секретарі Є.Д.Молчанові

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14 грудня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за розпискою.

28 березня 2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 квітня 2008 року між ним та відповідачем було укладено договір позики коштів у формі розписки, в цей же день позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 50000 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1, зі строком повернення боргу до 15 квітня 2016 року. Однак відповідач до цього часу борг не повернув. Відповідно до розписки відповідач зобов'язався у разі неповернення коштів в обумовлений строк передати у власність позивача вищезазначену квартиру.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що не заперечує повертати борг грішми.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики коштів у формі розписки, в цей же день позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 50000 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 зі строком повернення до 15 квітня 2016 року. У випадку неповернення в обумовлений строк грошових коштів відповідач зобов'язався передати у власність позивача вищезазначену квартиру (а.с. 7).

Однак відповідач до цього часу позивачу борг не повернув.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У своєму позові ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 1053 ЦК України, однак зазначеною правою нормою визнання права власності на нерухоме майно не регламентується.

Крім того, суд зауважує, що за змістом ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Таким чином, суд не вбачає жодної правової підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру адресою: АДРЕСА_1, оскільки сторонами при укладенні договору позики грошових коштів від 15 квітня 2008 року не було дотримано умов щодо нотаріального посвідчення договору, забезпеченого заставою.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 525-526, 546, 572, 577, 610-612, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Басова