Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Томіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про стягнення аліментів та неустойки за аліментним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку в судовому засіданні уточнила та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 58 932,00 грн., неіндексовані 9000,00 грн., а всього 67932 грн., неустойку у вигляді пені за прострочку сплати аліментів у розмірі 57630,00 грн., заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5454,00 грн., неустойку у вигляді пені за прострочку сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46050,00 грн., індексацію коштів на оздоровлення з урахуванням індексу інфляції у розмірі 50,00 грн., також стягнути з відповідача на її користь у відшкодування витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.09.2011 р. по 03.12.2015 р. ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем. Шлюб розірваний рішенням Київського райсуду м. Харкова від 03.12.2015 р. Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 05.08.2015 р. між позивачкою та відповідачем укладено аліментний договір про утримання дітей. Відповідач, порушує умови договору, не виконує свої обов'язки, не сплачує аліменти на утримання дітей, а також не виплачує кошти на забезпечення літнього відпочинку дітей, тому позивачка просить стягнути з нього заборгованість по аліментам.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним аліментний договір на утримання дитини від 05.08.2015 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як такий, що було укладено під впливом обману. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що аліментний договір на утримання дитини є договором, передбаченим нормами Сімейного кодексу України, тому є різновидом цивільно-правових договорів, на який розповсюджуються також і норми цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до пункту 1.1 Договору сторони встановили ним розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільних дітей. Таким чином, порядок виплати аліментів є істотною умовою договору. Згідно п.1.2 договору діти проживають з матір'ю, ОСОБА_1 (отримувач аліментів), за місцем її реєстрації. В договорі зафіксовано, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 1.4 аліментного договору встановлено порядок виплати аліментів. Згідно з ч.1 ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Відповідно до п.4 ч.1 ст.532 ЦК України якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора. Таким чином, місце проживання отримувача аліментів є суттєвою обставиною вказаного договору, оскільки від даної обставини залежить порядок виконання зобов'язання позивачем та спосіб реалізації ним своїх обов'язків. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає, що відповідачка ОСОБА_1 навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки змінила своє місце проживання, виїхавши за кордон, що перешкоджає вчиненню правочину, проте, свідомо замовчує існування такої обставини. Так, ОСОБА_2 відомо, що у вересні 2015 року , тобто через місяць після укладення аліментного договору, відповідачка ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми покинула територію України та виїхала на постійне місце проживання до міста Москва Російської Федерації, де перебуває весь цей час. Виїзд дітей за кордон відбувся на підставі нотаріально засвідченої згоди на це позивача, строк дії якої сплив, проте, діти в Україну так і не повернулися. Оскільки ОСОБА_1 покинула територію України, ОСОБА_2 був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за договором здійснювати виплати аліментів готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Окрім того, фактична відсутність ОСОБА_1 за адресою реєстрації у будинку АДРЕСА_1 робить пересилання аліментних платежів поштовим переказом неможливим, оскільки ці грошові кошти не можуть бути отримані. ОСОБА_2 вчиняв спроби виконати аліментні зобов'язання у спосіб, що не був обумовлений оспорюваним Договором, він сплачував аліменти на банківський рахунок ОСОБА_1, відкритий у іноземній банківській установі, однак ці суми при розрахунку заборгованості враховані не були. Таким чином, на думку ОСОБА_2 має місце передбачене ст.613 ЦК України прострочення кредитора, який відмовляється прийняти виконання зобов'язання від боржника. Тому ОСОБА_2 вважає, що є підстави для визнання аліментного договору на утримання дитини від 05.08.2015 р. недійсним та таким, що був вчинений під впливом обману з боку ОСОБА_1, яка ввела в оману ОСОБА_2 відносно обставин фактичного місця перебування її та малолітніх дітей, чим унеможливила виконання зобов'язання з боку позивача.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, оскільки вважають позовні вимоги зустрічного позову необґрунтованими.

Представник відповідача ОСОБА_2 зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити та визнати недійсним аліментний договір на утримання дитини від 05.08.2015 р. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково, погоджується з тим, що в разі відмови в задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_2 повинен сплати заборгованість по аліментах та на оздоровлення дітей згідно аліментного договору, але заперечує проти стягнення з ОСОБА_2 неустойки у вигляді пені за прострочку сплати аліментів та за прострочку сплати коштів на оздоровлення дітей в зв'язку з відсутністю вини ОСОБА_2, який був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за аліментним договором в зв'язку з виїздом ОСОБА_1 до іншої країни.

Суд, вислухавши представників позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

З 04.09.2011 р. по 03.12.2015 р. позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який був розірваний рішенням Київського райсуду м. Харкова від 03.12.2015 р. (а.с.6-7).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох дітей: доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4, 5).

05 серпня 2015 року між позивачкою та відповідачем укладено аліментний договір про утримання дітей (далі аліментний договір), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №4599 (а.с.9-11).

Згідно п.1.3 аліментного договору відповідач зобов'язується сплачувати на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, а загалом сплачувати щомісячно аліменти у сумі 3000 грн., яка повинна індексуватися відповідно до закону.

Пунктом 1.4 аліментного договору встановлені строки оплати аліментів, які платник повинен сплачувати щомісячно до 13 числа поточного місяця.

Крім того, п.1.6 аліментного договору закріплений обов'язок відповідача додатково раз на рік виплачувати по 2500 грн. на кожну дитину для забезпечення літнього відпочинку, здійснюючи виплату до кінця травня поточного року.

В передбаченому аліментним договором порядку відповідач аліменти на утримання дітей у розмірі, встановленому п.1.3 договору, не сплачував, також не сплачував відповідно до вимог п.1.6 аліментного договору грошові кошти для забезпечення літнього відпочинку дітей, тому суд в цій частині вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_2 згідно аліментного договору про утримання дитини від 05.08.2015 р. за період з 13.08.2015 р. по 12.04.2017 р. заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 67 932 грн. та заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5 504 грн., а всього 73 436 грн.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь неустойки у вигляді пені за прострочку сплати аліментів у розмірі 57 630,00 грн. та неустойки у вигляді пені за прострочку сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46050,00 грн. суд відмовляє, виходячи з наступного.

Передбачена пунктом 2.2. аліментного договору неустойка у вигляді пені в розмірі 3% від невиплаченої суми за кожен день прострочення виконання зобов'язання є способом забезпечення грошового зобов'язання, стимулом належного виконання зобов'язання та стягується у разі невиконання, несвоєчасного або неналежного виконання умов договору платником аліментів.

Відповідно до пункту 1.1 аліментного договору сторони встановили ним розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільних дітей: малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Таким чином, порядок виплати аліментів є істотною умовою договору.

Пунктом 1.2 аліментного договору встановлено, що діти проживають з матір'ю, ОСОБА_1 (отримувач аліментів), за місцем її реєстрації.

Згідно аліментного договору ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 1.4 аліментного договору встановлено порядок виплати аліментів.

Так, згідно п.1.4 договору платник аліментів повинен здійснювати виплату аліментів щомісяця, не пізніше 13 числа поточного місяця, будь-яким зручним для себе шляхом за вибором:

-готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Отримувач Аліментів повинна бути видана розписка в отриманні аліментів, що підтверджує виплату коштів;

-поштовим переказом за адресою отримувача аліментів, а саме: АДРЕСА_1.

Після укладання аліментного договору 05.08.2015 р. позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, покинула територію України та виїхала до Російської Федерації, до теперішнього часу разом з дітьми на території України не проживає.

Оскільки ОСОБА_1 покинула територію України, відповідач ОСОБА_2 був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за аліментним договором здійснювати виплати аліментів готівкою безпосередньо отримувачу аліментів.

Крім того, в зв'язку з фактичною відсутністю ОСОБА_1 за адресою реєстрації в будинку АДРЕСА_1 робить неможливим пересилання аліментних платежів поштовим переказом неможливим, оскільки ці грошові кошти не можуть бути нею отримані.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_7 підтвердив, що ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 не проживає, будинок знаходиться в нежилому стані та в будинку ніхто не проживає взагалі.

Про зміну місця проживання та адресу свого нового місця проживання позивачка ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 не повідомляла, що позбавляло його можливості здійснювати виплату аліментів безпосередньо отримувачу аліментів, як передбачалось аліментним договором.

ОСОБА_2 надав відомості того, що він вчиняв спроби виконати аліментні зобов'язання у спосіб, що не був обумовлений аліментним договором, сплачуючи аліменти на банківський рахунок, відкритий у іноземній банківській установі нібито на ім'я ОСОБА_1 (а.с.30, 31, 38-44), однак її представники в судовому засіданні заперечували факт отримання ОСОБА_1 аліментів в такий спосіб.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у отримувача аліментів право на неустойку не виникло, оскільки відповідач ОСОБА_2 не мав можливості належним чином виконати умови аліментного договору та здійснити виплату аліментів відповідно до вимог п.1.4 договору від незалежних від нього обставин, в зв'язку з відсутністю отримувача аліментів за місцем реєстрації та не повідомлення про своє місце проживання, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочку сплати аліментів у розмірі 57 630,00 грн. та неустойки у вигляді пені за прострочку сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46050,00 грн. задоволенню не підлягають.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини від 05.08.2015 р., укладений між ним та ОСОБА_1, як такий, що було укладено під впливом обману, виходячи з наступного.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надала доказів, підтверджуючих, що при укладанні ним та ОСОБА_1 аліментного договору на утримання дитини від 05.08.2015 р., ОСОБА_1 ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Аліментний договір вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, посвідчений приватним нотаріусом. Доказів того, що при укладенні аліментного договору ОСОБА_1 заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчувала їх існування, суду також не надано.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 є не обґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Не підлягають також задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь у відшкодування витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 10000 грн., враховуючи наступне.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Згідно ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.01.2014 р.).

Позивачкою не надано доказів, документально підтверджуючих понесених нею витрат на правову допомогу, як то квитанції, платіжні документи, а також відсутній розрахунок таких витрат, в зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 734,36 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 84, 88, 212, 213, 215, 217 ЦПК України, ст. 180,181 Сімейного кодексу України, ст.ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 згідно аліментного договору про утримання дитини від 05.08.2015 р. за період з 13.08.2015 р. по 12.04.2017 р. заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 67 932 грн. та заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5 504 грн., а всього стягнути 73 436 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 734,36 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ