Головуючий у 1-ій інстанції Фоміна Ю.В.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів Агєєва О.В., Краснощокової Н.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Донецької області, Краматорського міського відділу Головного управління національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі договору про надання адвокатських послуг діє ОСОБА_3, та Державної казначейської служби України на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Донецької області, Краматорського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Зазначав, що 30.04.2015 року слідчим СВ Краматорського МВ ГУ МВС України в Донецькій області його було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого пунктом 1 частини 2 ст. 115 КК України та в той же день слідчим суддею Краматорського міського суду Донецької області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Під час досудового розслідування слідчими суддями Краматорського міського суду Донецької області винесене 2 ухвали від 01.05.2015 року та від 05.05.2015 року про надання дозволу на проведення обшуків за місцем проживання позивача та його матері - ОСОБА_4 Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 28.01.2016 року його визнано винуватим та засуджено за п.п. 1, 6 частини 2 ст. 115, частини 2 ст. 194, частини 1 ст. 185, ст. 70 КК України та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12.07.2016 року вказаний вирок суду був скасований, справу закрито у зв'язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, і вичерпані можливості їх отримати. Тобто, він протягом тривалого часу з 30.04.2015 року по 12.07.2016 року включно перебував під слідством та судом, та весь цей час незаконно утримувався під вартою. Вважав, що під час незаконного перебування під слідством та судом, утримання під вартою та внаслідок незаконного засудження йому було завдано значних моральних страждань, що призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань, припинення стосунків з оточуючими людьми внаслідок перебування під арештом, та інших негативних наслідків морального характеру, що обумовлюються конкретними обставинами справи, а саме його звинувачували у скоєнні умисного вбивства при обтяжуючих обставинах, тобто особливо тяжкому злочині, у вбивстві близьких людей - батька та бабусі, в той час, коли справжній злочинець або злочинці не були встановлені та знайдені.

Під вартою він перебував 1 рік 2 місяці та 13 днів. Згідно з частиною 5 ст. 72 КК України зарахування строку попереднього ув'язнення провадиться з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі. З огляду на це, вважав, що він був позбавлений волі 2 роки 4 місяці 26 днів, а всього 816 днів. За один день позбавлення волі в рахунок відшкодування моральної шкоди судом має бути стягнуто на його користь 500 грн. З його розрахунком, за час перебування під слідством, судом та перебування під вартою моральна шкода складає - 816 днів х 500 грн. = 408 000 грн., а розмір моральної шкоди, завданої внаслідок проведення двох незаконних обшуків - 20 000 грн. Крім того, внаслідок тримання під вартою, він був позбавлений можливості працювати та заробляти собі на життя. Зазначає, що за весь період часу міг би працювати та отримувати за свою роботу заробітну плату. Згідно даних управління статистики, середня заробітна плата по Донецькій області за період передування під вартою склала: травень 2015 рік - 4 952,00 грн.; червень - 5 094,00 грн.; липень 2015 рік - 5 460,00 грн., серпень 2015 рік - 5 073,00 грн.; вересень 2015 рік - 5 557,00 грн., жовтень - 5 349,00 грн., листопад 2015 рік - 5 278,00 грн., грудень 2015 рік 5 830,00 грн., січень 2016 рік - 5 142,00 грн., лютий 2016 рік - 5 265,00 грн.; березень 2016 рік - 6 088,00 грн.; квітень 2016 рік 6 121,00 грн., травень, червень, липень 2016 рік - 5 976,00 грн. За 12 днів перебування під вартою в липні втрачений заробіток склав 5 976,00 / 31 х 12 = 2 313,30 грн., а всього втрачений заробіток за час перебування під вартою - 79 483,3 грн. х 2 = 158 966,6 грн. Крім того, витрачені кошти на оплату юридичної допомоги адвоката, а саме: за час досудового розслідування - 7 600 грн., за час розгляду справи в суді першої інстанції - 7 600 грн., за час розгляду справи в суді апеляційної інстанції - 20 400 грн., а всього витрачено 35 600 грн. Згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» йому підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету сума втраченого заробітку, суми, сплачені у зв'язку з наданням юридичної допомоги та моральна шкода. Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у сумі 428 000 грн., втрачений заробіток - 158 966 грн., витрати за здійснення юридичної допомоги - 35 600 грн., а всього 622 566,60 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 22 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 65 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі договору про надання адвокатських послуг діє ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що під час перебування під вартою він міг би працювати та отримувати заробітну плату.

Окрім того, суд першої інстанції незаконно відмовив у відшкодуванні витрат, які були сплачені за здійснення юридичної допомоги.

Вважає, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд не в повній мірі врахував глибину завданих позивачу моральних страждань, пов'язаних не тільки із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та тривалим незаконним триманням під вартою. Значно поглибило ступінь моральних страждань звинувачення у скоєнні умисного вбивства близьких осіб при обтяжуючих обставинах, тобто злочині, який КК України віднесено до категорії особливо тяжких.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відшкодуванні моральної шкоди за незаконне проведення під час досудового розслідування двох обшуків. Такі незаконні дії також завдали моральних страждань та є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Державне казначейство України в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи скарги зазначає, що відповідно до діючого законодавства Державне казначейство здійснює лише обслуговування Державного бюджету України, а бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями.

Оскільки дії органів досудового слідства, прокуратури та суду не визнані незаконними, тому відповідно до положень ст. 1176 ЦК України відсутні підстави для відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України. На думку казначейства, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями органу державної влади та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які він посилається.

Грошову компенсації моральної шкоди у розмірі 65 000 грн. вважає завищеною та недоведеною позивачем, яка може бути зменшена судом з урахуванням ступеню вини заподіювача і потерпілого.

Представники прокуратури ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили відхилити апеляційну скаргу позивача та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача.

Краматорський відділ поліції ГУ національної поліції в Донецькій області також просив розглянути справу за відсутності представника відділу. В надісланій апеляційному суду заяві зазначив, що вважає рішення законним та не погоджується зі скаргою позивача.

Державне казначейство України, сповіщене про час та місце розгляду справи судовою повісткою, свого представника не направило.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників прокуратури, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлені такі обставини.

В рамках кримінального провадження № 0001178 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України, та до суду направлено обвинувальний акт 24.06.2015 року. Орган досудового розслідування: Краматорській відділ поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області. (а. с. 106 - 108)

Відповідно до ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.04.2015 року до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 30.04.2015 року, яка не оскаржена та не скасована. (а. с. 16 - 17)

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 28.01.2016 року позивач визнаний винуватим та засуджений за п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком 15 років. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12.07.2016 року, зазначений вирок скасовано, кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ст. ст. 185 ч. 1, 194 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6 КК України закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. ОСОБА_2 звільнено з-під варти негайно в залі суду. (а. с. 5 - 9)

Оцінюючи докази, зібрані у справі апеляційний суд зазначив, що повідомлення про підозру від 30.04.2015 року за ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України, вручено без участі захисника, участь якого є обов'язковою відповідно до ст. 52 ч. 1 КПК України, тобто дійсно має місце незаконне повідомлення про підозру та незаконне засудження.

Установлено, що ОСОБА_2 перебував під слідством і судом з 30.04.2015 року до 12.07.2016 року, тобто 1 рік 2 місяці 13 днів, та весь цей час відповідно незаконно утримувався під вартою. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 23 088 грн. (14,43 місяців х 1 600 грн.).

Разом з тим, виходячи з тривалості періоду перебування під слідством та судом, знаходження під вартою, проведення певних слідчих та процесуальних дій, які суттєво обмежували права ОСОБА_2, в тому числі й обшуків, істотність вимушених змін у житті позивача, враховуючи конкретні обставини справи, ступінь та глибину душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначив в сумі 65 000,00 грн. та відмовив в іншій частині вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції вважав, що посилання позивача на ч. 5 ст. 72 КК України (щодо перерахування одного дня попереднього ув'язнення у два дня позбавлення волі) не підлягають застосуванню, бо зазначена норма регламентує правила призначення покарання, а не питання відшкодування шкоди. Крім того, закон пов'язує суму відшкодування шкоди не зі строком тримання під вартою, а зі строком перебування під судом та слідством.

Щодо вимог про відшкодування втраченого заробітку в сумі 158 966,60 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач в судовому засіданні не довів, що у році, який передував затриманню не мав доходу з поважних причин та не довів, що він в цей період взагалі мав доходи, у зв'язку із чим підстав для відшкодування втраченого заробітку не має.

Стосовно вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 35 600 грн., суд першої інстанції зазначив, що відповідно до договорів про надання юридичних послуг та актів виконаних робіт, договір на правову допомогу, укладений із ОСОБА_4 Акти виконаних робіт підписані нею, в яких зазначено, що фактично сплачені 15 200 грн. та 20 400 грн. за надання правової допомоги, а отже саме ОСОБА_4, а не позивач понесла витрати на правову допомогу. Також, суд зазначив, що квитанції про сплату послуг адвокату, що є належним доказом понесених витрат, до суду не було надано. У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, як необґрунтовані та недоведені.

З вказаними висновками суду можливо погодитися, з огляду на таке.

Загальною нормою, що регулює відшкодування шкоди у таких випадках є стаття 1176 ЦК України. Згідно частинам 1, 2, 6, 7 цієї статті шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12.07.2016 року, скасовано обвинувальний вирок Краматорського міського суду Донецької області від 28.01.2016 року, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ст. ст. 185 ч. 1, 194 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6 КК України закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді.

Тобто наявні правові підстави для відшкодування, завданої позивачу шкоди на підставі та межах, визначених законом від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Статтею 3 цього закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно частинам 1, 5, 6 ст. 4 закону 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

З огляду на вказані норми законодавства, доводи апеляційної скарги Державного казначейства України щодо відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди та причинного зв'язку між його завданням незаконними діями державними органами є необґрунтованими. Саме пособі тривале перебування під вартою під час слідства завдає особі моральних страждань.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні втраченого заробітку та сум, сплачених у зв'язку з наданням позивачу юридичної допомоги.

Відповідно до абзаців 1, 2 п. 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. № 6/5/3/41, згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Пункт 9 цього Положення встановлює, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: 1) для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 16.05.95 р. № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100»; 2) для членів кооперативу, колгоспу - в порядку, передбаченому в положенні про оплату праці в даному кооперативі, колгоспі. В тому разі, коли такий порядок не встановлено, середньомісячний заробіток обчислюється шляхом поділу на 12 суми річного доходу, який сплачено кооперативом, колгоспом за обсяг виконаних робіт і кінцеві результати праці в попередньому господарському році; 3) для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. В даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах. Якщо громадяни, зазначені в підпунктах 2 і 3 цього пункту, з поважних причин (служба в Збройних Силах, навчання тощо) працювали менше року (місяця), сума заробітку (доходу), що була виплачена, ділиться на відповідне число місяців (днів). Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. У тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, або закінчення середньої школи, чи в разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Судом правильно встановлено, що вимоги про стягнення втраченого заробітку не ґрунтуються на законі, оскільки позивач не довів тієї обставини, що у році, який передував його затриманню він не працював з поважних причин або того, - що не мав певних джерел доходів з поважних причин.

Позивач зареєстрований в Слов'янській об'єднаній державній податковій інспекції як приватний підприємець але ним надані звіти суб'єкта малого підприємництва, фізичної особи - платника єдиного податку лише за період 2008 - 2010 роки.

Недоведеність поважних причин, з яких позивач не мав заробітку у період, що передував затриманню, дають підстави для відмови у позові про відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку, а доводи скарги позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях.

Як зазначено у п. 10 Положенні, відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто йдеться про стягнення грошових сум за надання правової допомоги, що сплачені особою, яка ставить питання про їх відшкодування, тому суд на законних підставах дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди суд правомірно виходив з норм закону 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР стаття 13 якого передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до п. 17 Положення передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст. 12 Закону. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Судом враховані всі обставини справи та норми діючого законодавства при вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди.

Отже. доводи апеляційних скарг позивача та казначейства щодо розміру відшкодування такої шкоди не випливають на розмір її відшкодування, що визначений судом першої інстанції. Доводи скарги позивача про відшкодування окремо моральної шкоди, завданої йому внаслідок проведення обшуків, не ґрунтуються на законі.

Пунктом 10 Положення передбачено, що відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, ст. 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідний територіальний орган Державного казначейства, до якого звернувся громадянин за відшкодуванням шкоди, надсилає до Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі заявку, в якій вказує суму відшкодування, а Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі надсилає заявку до Головного управління Державного казначейства України. Головне управління Державного казначейства України перераховує вказані кошти на рахунок Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а останні - на рахунок відповідного територіального органу Державного казначейства для виплати їх громадянинові.

Відповідно до пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 казначейство України відповідно до покладених завдань, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Вказані норми спростовують твердження казначейства про неможливість здійснення казначейством виплат на відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг не має, їх доводи необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Ухвалюючи рішення про відхилення апеляційної скарги казначейства, суд вважає за необхідне стягнути з Державної казначейської служби України в дохід держави судовий збір у розмірі 606,32 грн., оскільки ухвалю апеляційного суду за заявою казначейства сплата судового збору була відстрочена до ухвалення судового рішення у даній справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі договору про надання адвокатських послуг діє ОСОБА_3, та Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України в дохід держави судовий збір у розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.В. Агєєв

Н.С. Краснощокова