Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/262/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.02.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Суровицької Л.В., Чельник О.І.

секретар Постоєнко А.І.

за участю прокурора, представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом В.о. прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року В.о. прокурора м. Кіровограда в інтересах держави звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку.

Зазначав, що пунктом 134 рішення ОСОБА_3 міської ради від 26 вересня 2006 року № 112 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність громадянам міста Кіровограда за рахунок земель запасу в районі вул. Короленка згідно зі схемою планування, розробленою під забудову індивідуальними житловими будинками для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з додатком. Згідно пункту 31 додатку 5 згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,00 кв.м. у власність надано ОСОБА_2

Рішенням ОСОБА_3 міської ради від 06 листопада 2008 року № 1522 затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Короленка у власність площею 1000,00 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних із вилученням земельної ділянки. Пунктом 2 рішення вказану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2

На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія КР № 000210 від 29 грудня 2009 року.

Генеральним планом м. Кіровограда, затвердженим рішенням ОСОБА_3 міської ради від 12 вересня 2000 року № 627, земельна ділянка в районі вул. Короленка в м. Кіровограді, передана у власність ОСОБА_2, віднесена до території зелених насаджень загального користування. Зміни до містобудівної документації у встановленому законом порядку, стосовно зазначеної земельної території, не вносились.

Таким чином, земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_2, відноситься до земель загального користування населеного пункту, а тому не могла бути передана у приватну власність.

Згідно з Планом зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_3 міської ради від 17 вересня 2013 року № 2456, на сьогоднішній день спірна земельна ділянка знаходиться в рекреаційних зонах активного відпочинку, тобто використання її для будівництва будівель і споруд суперечить містобудівній документації.

Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке є незаконним, зазначений державний акт є недійсним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка поверненню міській раді.

Просив визнати недійсним рішення ОСОБА_3 міської ради від 06 листопада 2008 року № 1522, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР № 000210 від 29 грудня 2009 року, зобовязати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. кадастровий номер :06:047:0104, шляхом складання акту приймання-передачі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2016 року позов задоволено. Суд дійшов висновку, що земельна ділянка передана міською радою у власність ОСОБА_2 з порушенням чинного земельного законодавства, а позовна давність прокурором не пропущена, оскільки про порушення прав держави він дізнався під час прокурорської перевірки в 2015 році.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд не встановив, що станом на момент розгляду заяв громадян даний земельний масив не відводився для будь-яких цілей і цільове призначення по відношенню до цього масиву не встановлювалось. Прокурор доказів того, що на цей земельний масив розроблялась земельно-технічна документація до відведення земельних ділянок громадянам не надав. Суд не взяв до уваги докази того, що земельна ділянка відведена їй саме із земель житлової та громадської забудови. Також нею була подана належним чином обґрунтована заява про застосування позовної давності з наданням доказів обізнаності прокурора про прийняття оскаржуваного рішення, однак суд дійшов помилкового висновку про початок перебігу строку позовної давності з часу проведення прокурорської перевірки в 2015 році.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, а прокурор просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідач ОСОБА_3 міська рада про час та місце розгляду справи повідомлена під розписку (т.1 а.с.246,т.2 а.с.2 а.с.11-12), представник в засідання апеляційного суду 01 лютого 2017 року та 22 лютого 2017 року не прибув.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. ОСОБА_4 право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбаченоправо прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що пунктом 134 рішення ОСОБА_3 міської ради від 26 вересня 2006 року № 112 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність громадянам міста Кіровограда за рахунок земель запасу в районі вул. Короленка (автодрому) згідно зі схемою планування, розробленою під забудову індивідуальними житловими будинками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з додатком. Згідно пункту 31 додатку 5 згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,00 кв.м. у власність надано ОСОБА_2 (т.1 а.с.5).

28 листопада 2006 року прокурором м.Кіровограда внесено протест на зазначене рішення міської ради. В протесті прокурор посилаючись на порушення Регламенту міської ради при прийнятті оскаржуваного рішення, а також на порушення норм земельного законодавства, зокрема, ст.39 ЗК України, просив скасувати рішення ради (т.2 а.с.16-18).

За наслідками розгляду протесту прокурора рішення ради від 26 вересня 2006 року № 112 було скасовано рішенням ОСОБА_3 міської ради від 12 грудня 2006 року № 180 (т.1 а.с.6).

Рішенням ОСОБА_3 міської ради від 06 листопада 2008 року № 1522 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Короленка у власність площею 1000,00 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано земельну ділянку у власність ОСОБА_2 (т.1 а.с.7)

На підставі цього рішення ОСОБА_2 29 грудня 2009 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.8).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_2 відбулася з порушенням вимог чинного законодавства. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Категорії земель України мають особливий правовий режим (ч.2 ст.18 ЗК України).

Згідно зі ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, перелік яких є вичерпним, зокрема, землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі рекреаційного призначення тощо. Однією з основних вимог ЗК України щодо використання земель є вимога цільового використання земельних ділянок.

Виходячи з положень ч.2 ст.19, ст.ст.80,83 ЗК України землі кожної із цих категорій можуть перебувати або у власності (користуванні) громадян чи юридичних осіб, або у запасі (землі державної чи комунальної власності).

Відповідно до ч.1 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч.2 ст.20 ЗК України).

Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 14 травня 2014 року у справі №6-35цс, від 13 листопада 2013 року у справі №6-123 цс 13, від 8 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Віднесення спірної земельної ділянки до території зелених насаджень загального користування підтверджується викопіюванням із Генерального плану міста Кіровограда (т.1 а.с.10), викопіюванням із плану зонування території міста Кіровограда (т.1 а.с.11), листом Управління містобудування та архітектури, в якому зазначено, що відповідно до Генерального плану м.Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_3 міської ради від 12 вересня 2000 року №627 надана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка відноситься до території зелених насаджень загальногоо користування, а відповідно до плану зонування м.Кіровограда, який затверджений рішенням ОСОБА_3 міської ради від 17 вересня 2013 року №2456 відноситься до реакраційної зони активного відпочинку (т.1 а.с.9).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскаржуване прокурором рішення ОСОБА_3 міської ради прийнято з порушенням норм закону, оскільки земельну ділянку, віднесену до територій зелених насаджень загального користування передано відповідачу у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а повинна передаватися для цього лише земельна ділянка із категорії земель житлової та громадської забудови.

Таким чином, рішення ради прийнято з порушенням норм Земельного кодексу України щодо розпорядження землями визначеної категорії земель. Оскільки спірна земельна ділянка віднесена до з території зелених насаджень загального користування, то необхідно було у встановленому законом порядку змінити категорію земельної ділянки і тільки після цього надавати її у власність громадянам .

Разом з тим, суд дійшов безпідставного висновку, що позов прокурора подано в межах позовної давності.

Прокурор просив визнати недійсними рішення ради від 06 листопада 2008 року та виданий 29 грудня 2009 року державний акт.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав 03 жовтня 2016 року в суд першої інстанції письмову заяву про застосування позовної давності та відмову в позові також за спливом позовної давності, оскільки прокурор звернувся в суд з позовом 23 березня 2015 року (т. а.с.1, 197-198, 202).

Прокурор посилався на те, що перебіг позовної давності починається з лютого 2015 року, тобто з часу проведення перевірки за завданням прокуратури Кіровоградської області від 26 січня 2015 року та 02 лютого 2015 року.

Колегія суддів вважає ці доводи прокурора безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права щодо позовної давності.

У правовому висновку Верховного Сувду України у справі №6-2407 цс 15 від 17 лютого 2016 року зазначено, що суди дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.3,ч.4 ст.267 ЦК України).

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України ОСОБА_4 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється також на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі 6-2070 цс 16, від 16 листопада 2016 року №602469 цс 16, від 14 вересня 2016 року №6-2165 цс 15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-3029 цс 15 і справі №6-3089 цс 15, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Прокурор протягом 2008-2014 років був наділений правом проводити перевірки будь-яких рішень міської ради, а також контролюючих органів, які відповідають про погодження отримання громадянами у приватну власність земельних ділянок.

Поясненнями сторін, матеріалами справи також підтверджується, що за адміністративними позовами громадян, яким надано земельні ділянки рішенням ради від 26 вересня 2006 року № 112, було скасовано рішення міської ради від 12 грудня 2006 року № 180 за наслідками розгляду протесту прокурора, оскільки органи місцевого самоврядування не мають права скасовувати та вносити зміни в раніше прийняті рішення без згоди особи, прав якої стосується це рішення .

Постановою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 25 серпня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року, визнано протиправним та скасовано прийняте за наслідками розгляду протесту прокурора рішення від 12 грудня 2006 року № 180 в частині скасування рішення ради про надання ОСОБА_2 згоди на розроблення проекту землеустрою (т.1 а.с.106-109,170-174).

Із змісту ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року вбачається, що ще постановою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 15 лютого 2007 року було скасовано рішення міської ради від 12 грудня 2006 року № 180 «Про розгляд протесту прокурора м.Кіровограда від 28 листопада 2006 року», яке було оскаржено прокурором в апеляційному та касаційному порядку, остаточно спір було вирішено 18 червня 2009 року (т.1 а.с.172-173).

Наведене свідчить, що прокурор контролював чинність рішенням ради від 26 вересня 2006 року № 112 про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність громадянам міста Кіровограда за рахунок земель запасу в районі вул. Короленка (автодром), проте не здійснював контроль за затвердженням міською радою вже розроблених на підставі цього рішення проектів землеустрою та передачею цих земельних ділянок у власність громадянам.

Крім того, колегія суддів зазначає, згідно зі ст.ст.1,19,20 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час винекнення спірних правовідносин і до 14 жовтня 2014 року) прокурор зобовязаний був здійснювати нагляд за додержанням і застосуванням законів, на що мав відповідні повноваження.

Відповідно ст.22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» закони України, постанови Верховної Ради України, укази та розпорядження Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, постанови Верховного Суду України та Конституційного Суду України, рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Також матеріалами справи підтверджується, що міська рада регулярно надсилала прокурору копії прийнятих рішень ( т.2 а.с.19-24), а п.2.8 посадової інструкції головного спеціаліста апарату ОСОБА_3 міської ради передбачено його обовязок своєчасного надання копій рішень міської ради прокуратурі міста та обласній раді (т.2 а.с.23).

Таким чином, колегія суддів вважає, що прокурор міг дізнатись про порушення прав держави, на захист яких подано позов, одразу після винесення оскаржуваних рішень міської ради та передачі земельної ділянки відповідачеві та подати позов в межах позовної давності. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності матеріали справи не містять.

Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року визначено органи, які здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель.

Так згідно ч.1 ст.6 вказаного Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Держава як субєкт земельних правовідносин, на момент прийняття оспорюваних рішень мала необхідні повноваження і можливості щодо здійснення контролю за дотриманням порядку передачі земельних ділянок у власність чи надання у користування, тобто могла довідатися про порушення свого права.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково .

Скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2016 року.

В позові В.о. прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_5