Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/23/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.02.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Кіселика С.А.,

секретар Постоєнко А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2015 року та на додаткове рішення від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Зазначала, що 01 листопада 2014 року помер її рідний дядько ОСОБА_5. Після його смерті відкрилась спадщина на земельні ділянки, розташовані на території Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. За життя її дядько склав заповіти, які були відповідно посвідчені 19 березня 2014 року та 29 квітня 2014 року секретарем Злинської сільської ради Маловисківського району, за якими заповів належні йому земельні ділянки відповідачу. Вважає вказані заповіти недійсними, оскільки за життя дядько хворів на хронічний алкоголізм, внаслідок чого у нього розвинулась алкогольна епілепсія. Перед складанням заповітів він перебував на стаціонарному лікуванні в Маловисківській ЦРЛ з діагнозом токсична енцефалопатія на фоні зловживання алкогольними сурогатами, набряк мозку, алкогольна епілепсія («біла гарячка»). Крім того, ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: розлади психіки та порушення поведінки внаслідок вживання алкоголю, симптом залежності, симптом відміни, ускладнений епінападами. Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 на момент складання заповітів не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Просила суд визнати недійсними заповіт від 19 березня 2014 року, зареєстрований за № 127 та заповіт від 29 квітня 2014 року, зареєстрований за № 297, посвідчені Злинською сільською радою Маловисківського району, складені ОСОБА_5 ( т.1 а.с.2-3).

Ухвалою суду від 17 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 в частині визнання недійсним заповіту від 29 квітня 2014 року, залишено без розгляду за заявою представника позивача (т.1 а.с.49).

Рішенням Маловисківського районного суду від 14 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано заповіт від 19 березня 2014 року недійсним (т.1 а.с.154-156).

Додатковим рішенням Маловисківського районного суду від 11 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. (т.1 а.с.168).

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, зокрема, що суд прийняв до уваги висновок експертизи, дослідження в якій проводилось на неповно зібраних судом матеріалах. Суд не звернув уваги, що висновок експертизи не узгоджується з іншими доказами у справі (т.1 а.с.175-179).

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 11 січня 2016 року просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про стягнення судових витрат з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 (т.1 а.с.192).

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та його представник підтримали доводи апеляційних скарг, а представник позивача заперечив проти них і просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з таких підстав.

Судом встановлено і підтерджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 є рідним дядьком позивача, якому на праві власності на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданим 06 березня 2014 року Маловисківською районною державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, реєстрові номера 1-173 та 1-174 належали земельні ділянки відповідно площею 5,4871 га та 5,6206 га, розташовані на території Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (т.1,а.с. 149).

19 березня 2014 року в 11 год.30 хв. в приміщенні сільської ради секретарем Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області ОСОБА_6за реєстром № 127 посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_5 належні йому земельні ділянки площею 5,4871 га та 5,6206 га заповів ОСОБА_3 (т.1,а. с. 46,59).

На заповіті є власноручний запис: «мною ОСОБА_5 текст заповіту прочитано особисто та підписано власноручно», після якого стоїть підпис.

Позивач не оспорює, що цей запис та підпис виконано особисто ОСОБА_5.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер 01 листопада 2014 року (т.2, а.с.30).

Як свідчить Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_5, заяви про прийняття спадщини подала племінниця ОСОБА_4, а також ОСОБА_3 на імя якого залишено заповіт (т.1 а.с.120,121).

Згідно ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 ЦК України.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Згідно статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (презумпція психічного здоров'я).

Як на підстави для визнання недійсним заповіту, посвідченого 19 березня 2014 року, позивач зазначала те, що ОСОБА_5 при житті хворів на хронічний алкоголізм, внаслідок чого у нього розвинулась алкогольна епілепсія. Перед складанням оспорюваного заповіту перебував на стаціонарному лікуванні в Маловисківській центральній районній лікарні з діагнозом токсична енцефалопатія на фоні зловживання алкогольними сурогатами. Набряк мозку, алкогольна епілепсія («біла гарячка»). ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: розлади психіки та порушення поведінки внаслідок вживання алкоголю, симптом залежності, симптом відміни ускладнений епінападами.

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З наданого позивачем на підтвердження позовних вимог епікризу № 7566 вбачається, що ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Маловисківської ЦРЛ з 03 грудня по 13 грудня 2013 року з діагнозом: токсична енцефалопатія на фоні зловживання алкогольними сурогатами. Набряк мозку, алкогольна епілепсія. Рекомендовано диспансерний нагляд у нарколога (т.1, а.с.12).

За клопотанням представника позивача ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04 серпня 2015 року було призначено у справі судову посмертну психіатричну експертизу проведення якої доручено експертам Комунального закладу "Кіровоградська обласна психіатрична лікарня (т.1,а.с.64, 66).

Висновком судово-психіатричного експерта № 529 від 23 жовтня 2015 року встановлено, що ОСОБА_5, враховуючи наявні в нього захворювання (психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, стан відміни з судомними нападами; токсична енцефалопатія; цироз печінки) на момент складання заповіту 19 березня 2014 року не міг в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) та керувати ними (т.1,а.с.69-71).

Такий висновок ґрунтується на досліджених матеріалах цивільної справи, характеристиці Злинської сільської ради за № 239 від 20 серпня 2015 року, медичній документації записах в медичній картці амбулаторного хворого № 4705 Злинської амбулаторії, медичній карті стаціонарного хворого № 7566 Маловисківської ЦРЛ, відповіді на запит лікаря-нарколога Маловисківської ЦРЛ від 30 червня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав встановленим з показань свідків, що спадкодавець ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями та виходив з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, що на момент складання заповіту 19 березня 2014 року він не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки суд до таких висновків прийшов при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не врахував розяснень у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» про те, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові обєктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Разом із тим, відповідно до ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Суд в порушення вимог ст.212 ЦПК України не дав належну правову оцінку доказам у справі в їх сукупності, не дав належну правову оцінку висновку посмертної психіатричної експертизи № 529 від 23 жовтня 2015 року з точки зору повноти відповідей та поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; щодо узгодженості між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи, обґрунтованості висновку та його узгодженості з іншими матеріалами справи.

Як свідчить висновок експертизи № 529 від 23 жовтня 2015 року, експертами досліджувались відомості щодо стану здоровя, поведінки ОСОБА_5 зафіксовані в медичних документах, зокрема під час перебування його на стаціонарному лікуванні в Маловисківській ЦРЛ в період з 03 грудня по 13 грудня 2013 року, тобто більше ніж за 4 місяці до посвідчення заповіту 19 березня 2014 року. Експертами зазначено, що з медичної карти хворого ОСОБА_5 вбачається, що хворий станом на 4 грудня 2013 року всебічно орієнтований, оглянутий наркологом, який вказав, що, порушень сприйняття, марення не встановлено. Відомості про зловживання ОСОБА_5 спиртними напоями взяті з характеристики, наданої Злинською сільською радою та зі слів його родичів, що було зафіксовано в медичній документації, наданій експертам.

Суд при наданні оцінки висновку судово-психіатричного експерта № 529 від 23 жовтня 2015 року, не звернув увагу, що експертами не досліджувалися свідчення родичів щодо психічного стану ОСОБА_5 та його поведінки, оскільки в дослідницькій частині відсутні посилання на конкретних родичів та їх покази, а мотивувальна частина акту носить чисто теоретичний характер опису синдрому відміни вживання алкоголю, поняття і перебігу токсичної (алкогольної) енцефалопатії та її можливий вплив на особистість та відсутній аналіз фактичного стану здоров'я заповідача.

Суд в порушення вимог ст.212 ЦПК України, не дав правової оцінки доказам у справі в їх сукупності, а саме показам свідків, які були допитані за клопотанням сторін вже після проведення вказаної експертизи, які пояснили, що після лікування у грудні 2013 року в ЦРЛ, ОСОБА_5 припинив вживати спиртні напої, а також не дав правової оцінки тій обставині, що 06 березня 2014 року ОСОБА_5 особисто вчинив дії щодо прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 і став власником земельних ділянок, які 19 березня 2014 року заповів ОСОБА_3.

Як роз'яснено у п. 14 Постанови судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Суд першої інстанції вищевказаного не врахував, фактично усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язків, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Також суд не врахував, що відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням відповідача та його представника призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-досліднгого інституту соціальної судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя України (м.Київ).

Експертами проведено повторну посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу.

Висновком судово-психіатричного експерта № 26 від 15 вересня 2016 року встановлено, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту 19 березня 2014 року виявляв психічний розлад у формі синдрому залежності від алкоголю. ОСОБА_5 на момент складання заповіту 19 березня 2014 року за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Експертами зазначено, що як свідчать матеріали цивільної справи, ОСОБА_5 протягом тривалого часу зловживав спиртними напоями, що супроводжувалось формуванням патологічного потягу до алкоголю, постійної форми вживання спиртного із втратою кількісного та ситуаційного контролю. На цьому фоні мали місце зниження рівня соціально-побутового функціонування, прояви особистісної деградації. Відзначались характерні соматичні наслідки хронічної алкогольної інтоксикації (цироз печінки, алкогольна кардіоміопатія).

Вказане свідчить про наявність у ОСОБА_5.М. синдрому залежності від алкоголю. У грудні 2013 р. ОСОБА_5 переніс стан відміни алкоголю з судомними нападами та, не виключено, короткотривалим психотичним епізодом алкогольного ґенезу, що не суперечить загальним клінічним закономірностям перебігу алкогольної залежності; однак матеріали справи не свідчать про тривалий, хронічний характер таких психотичних розладів.

Особливості поведінки підекспертного, описувані рядом свідків (у тому числі неохайність, недогляди самообслуговування) не відтворюють клінічної картини будь-якого тяжкого розладу психічної діяльності і не виходять за межі особистісних змін, притаманних алкогольній залежності.

Таким чином, на момент складання заповіту 19 березня 2014 року ОСОБА_5 виявляв ознаки синдрому залежності від алкоголю, що не супроводжувалось психотичними симптомами або недоумством та не позбавляло його здатності довільно коригувати свої дії та адекватно виражати своє волевиявлення.

Експертами зазначено, що дані про вживання ОСОБА_5 спиртних напоїв протягом січня-березня 2014 року є суперечливими. З наявної інформації не можна однозначно встановити чи перебував наявний у підекспертного синдром залежності від алкоголю в стані ремісії (утримання) або ж мало місце активне вживання алкоголю. Разом з тим зазначене не впливає на кваліфікацію наявних у ОСОБА_5 станом на 19 березня 2014 року психічних розладів як таких, що не мали вираженого характеру і не позбавляли його здатності адекватно оцінювати оточуюче та коригувати свої вчинки (а.с.т.2, а.с.52-58).

Висновок повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи за № 26 від 15 вересня 2016 року є повним, обґрунтованим, зробленим на підставі дослідження цивільної справи, всіх медичних документів,показань свідків та не суперечить іншим матеріалам справи.

Доводи представника позивача про необхідність призначення у справі експертизи з залученням фахівців у галузі наркології, є безпідставними, оскільки висновок щодо психічного стану особи, рівня психічних порушень і його глибину оцінює експерт-психіатр. При проведенні психіатричних експертиз у справі, експерти психіатри, які визначають достатність чи недостатність матеріалів для дачі висновку, не зазначали про необхідність залучення фахівців у галузі наркології .

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Із матеріалів справи вбачається, що на порушення цих норм процесуального права позивачем не надано належних та допустимих доказів (ст.ст.58, 59 ЦПК України) на підтвердження доводів про те, що на момент складення заповіту 19 березня 2014 року на користь ОСОБА_3, ОСОБА_5 не усвідомлював й не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку з їх недоведеністю.

У звязку із скасуванням рішення суду не може залишатись в силі і додаткове рішення Маловисківського районного суду від 11 січня 2016 року, яким у справі розподілено судові витрати.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачем пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Документально підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 поніс витрати на оплату повторної посмертної судово-психіатричної експертизи в сумі 8 257 грн.50 коп. (т.2 а.с.13,17).

Тому ці витрати підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача.

З огляду на те, що позивач сплачувала судовий збір при подачі позову, оплачувала послуги адвоката і їй в задоволенні позову відмовлено, а відповідач сплачував судовий збір при подачі апеляційної скарги, також оплачував послуги адвоката, рішення ухвалено на його користь,керуючись принципом справедливості, колегія суддів вважає за необхідне за таких обставин покласти на кожну із сторін ці витрати по фактично понесеним кожним із них.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2015 року та додаткове рішення від 11 січня 2016 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення судової експертизи в сумі 8 257 грн.50 коп, решту судових витрат у справі залишити по фактично понесеним сторонами.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

ОСОБА_9