Справа № 530/441/17
Номер провадження 2/530/366/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретар Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно.

В судове засідання позивачка не з»явилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, Зіньківської міської ради Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

ОСОБА_2 направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню у вказаному обсязі.

Зачитавши заяву позивачів, відповідача та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, батьками позивачки, ОСОБА_1 (уродженої ОСОБА_2) ОСОБА_3, були: ОСОБА_4, померлий 12.02.2015 року, у віці 63 років, у місті Зіньків Полтавської області, і ОСОБА_5, померла 20.05.2009 року, у віці 59 років, у місті Зіньків Полтавської області (а.с.7, 9,10,11).

12.05.1987 року ОСОБА_4 купив у ОСОБА_6 житловий будинок із господарсько-побутовими спорудами № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна). 1/2 частину вказаного житлового будинку ОСОБА_4 подарував своєму рідному братові ОСОБА_7 (а.с.13-14). Купівля житлового будинку мала за собою намір розібрати його і на цьому місці побудувати новий будинок на двох зі своїм рідним братом ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 20.01.1988 року № 15 ОСОБА_4 і ОСОБА_7 був наданий дозвіл на перебудову вказаного старого житлового будинку № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), на новий двохквартирний житловий будинок на дві сімї (а.с.15).

20.02.1988 року технічним бюро виконкому Зіньківської районної ради було надано дозвіл № 114 на проведення робіт по будівництву житлового будинку та план земельної ділянки і червоних ліній забудови (а.с.16).

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 спільно побудували зовнішні стіни і перегородку між своїми двома частинами будинку, а потім кожний одноосібно добудовував свої частини будинку.

В 2001 році будівництво частини житлового будинку, належної ОСОБА_4 було завершено. За взаємною згодою ОСОБА_4 належала його частина, позначена у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок наступними літерами: Г-1-житловий будинок (квартира №1) яка складається з наступних приміщень: 1-1 - передпокій, площею 12, 1 кв.м., 1-2 - кухня, площею 9, 5 кв.м 3 - кімната, площею 7, 5 кв.м., 1-4 - кімната, площею 6, 9 кв.м., 1-5 - кімната, площею 24, 0 кв.м., 1-6 - санвузол, площею 2, 7 кв.м., І - веранда, площею 9, 9 кв.м..

Крім того, ОСОБА_4 за власні кошти і власною працею здійснив будівництво позначених у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, будівель позначених наступними літерами: Б-сарай, Б1-гараж, Б2-літня кухня, б-погріб, №1-огорожа, №2-ворота огорожі, №3-огорожа (а.с.18-23).

ОСОБА_7 належала частина вказаного житлового будинку, позначена у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок наступними літерами: Г-1-житлова прибудова (квартира № 2). Ця частина будинку була незавершена будівництвом, її готовність складала 40% . Вказане нерухоме майно ОСОБА_2 25.05.2000 року подарував рідному братові ОСОБА_8, померлому у жовтні 2008 року. Інших спадкоємців, крім ОСОБА_2, спадкодавець ОСОБА_8 не мав, а тому ОСОБА_2, як спадкоємець другої черги спадкоємців за законом померлого ОСОБА_8,- залучений по даній справі в якості відповідача.

Також ОСОБА_4 мав одноосібно у приватній власності земельну ділянку площею 0,0690 гектарів, кадастровий номер 53213 10100:50:007:0052, розташовану на території міста Зіньків, вулиця Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), 95, яка була передана йому на підставі рішення 29 сесії 4 скликання Зіньківської міської ради від 20.09.2005 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ПЛ № 235173, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 19.12.2006 року за № 97 (а.с.25).

Незважаючи на те, що договір купівлі-продажу садибного (індивідуального) житлового будинку № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), у місті Зінькові був укладений між продавцем ОСОБА_6 і покупцем ОСОБА_4, - він належав не тільки одноосібно ОСОБА_4, а і його дружині ОСОБА_5, - на праві спільної сумісної власності подружжя. Внаслідок здійснення купленої перебудови старого житлового будинку № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), на новий двохквартирний житловий будинок на дві сімї, - 1/2 частина нового житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_5.

Так, згідно статей 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статті 69, 70 Сімейного кодексу України передбачають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, подружжю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 належало по 1/4 частині садибного (індивідуального) житлового будинку № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), або по 1/2 частині квартири № 1 ( що є фактично 1/2 частиною вказаного житлового будинку), яка складається із наступних приміщень): 1-1-передпокій, площею 12, 1 кв.м., 1-2 - кухня, площею 9, 5 кв.м., 1-3 - кімната, площею 7, 5 кв.м., 1-4 - кімната, площею 6, 9 кв.м., 1-5 - кімната, площею 24,0 кв.м., 1 -6санвузол, площею 2, 7 кв.м., І - веранда, площею 9, 9 кв.м.), - та по 1/2 частині будівель, позначених у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок наступними літерами: Б - сарай, Б1 - гараж, Б2 - літня кухня, б - погріб,№1 - огорожа, №2 - ворота огорожі, №3 - огорожа, хоча частки у цьому нерухомому майні при житті співвласників і не були виділені.

Після смерті дружини ОСОБА_5 її чоловік ОСОБА_4 успадкував належні померлій 1/4 частину квартири № 1 у житловому будинку № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), та 1/2 частину будівель, позначених у технічному паспорті, хоча при житті і не одержав свідоцтво про право на спадщину за законом, так як згідно ст. 1268 ч.З Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. ОСОБА_4 був зареєстрований і постійно проживав із дружиною до дня її смерті у житловому будинку № 95 по вулиці Котовського (після перейменування вулиця Гончарна), у місті Зіньків, Полтавської області.

При житті батьки заповітів не залишили. На даний час позивачка, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, що передбачено ст. 1261 Цивільного кодексу України, згідно якої у першу чергу право на спадкування мають діти спадкоємця, бажає успадкувати належну померлому батькові ОСОБА_4, 1/2 частину вказаного житлового будинку із господарсько-побутовими спорудами і вказану земельну ділянку, але не може реалізувати своє право, так як відсутні правовстановлюючі документи на належну частину вказаного житлового будинку. Незважаючи на те, що належна ОСОБА_4 1/2 частина вказаного житлового будинку із господарсько-побутовими спорудами (квартира №1) завершена будівництвом і зареєстрована в Департаменті ДАБІ у Полтавській області, як обєкт закінченого будівництва, - свідоцтво про право приватної власності на це нерухоме майно ОСОБА_4 і ОСОБА_5 при житті не одержали.

Позивач не надав суду доказів того, що житлова прибудова яка позначена буквою Г1-1 уведена в експлуатацію, що вона відповідає нормам: санітарним, будівельним, не порушує права інших громадян.

Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за місцем розташування житлового будинку, має площу 0,0690 га. (а.с.25).

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

В контексті звернення позивачів до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_10 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для часткового задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України,ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою міста Зіньків, вулиця Вишнева, 122, Полтавської області право приватної власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку № 95 по вулиці Гончарній у місті Зінькові, який в цілому складається з будівель та споруд позначених на плані земельної ділянки в технічному паспорті літерами: Г-1-житловий будинок (квартира № 1), яка складається із наступних приміщень: 1-1 передпокій, площею 12.1 кв.м., 1-2 - кухня, площею 9, 5 кв.м., 1-3 - кімната, площею 7, 5 кв.м., 1-4 - кімната, площею 6, 9 кв.м., 1-5 - кімната, площею 24,0 кв.м., 1-6 - санвузол, площею 2, 7 кв.м., І - веранда, площею 9, 9 кв.м., Г1 - житлова прибудова (квартира №2), Б - сарай, Б1 - гараж, Б" - літня кухня, б - погріб, №1 - огорожа, №2 - ворота огорожі, №3 - огорожа як за спадкоємцем за законом.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою міста Зіньків, вулиця Вишнева, 122, Полтавської області право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0690 гектарів, кадастровий номер 53213 10100:50:007:0052, розташовану на території міста Зіньків, вулиця (Котовського) Гончарній, 95, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ № 235173, зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 19.12.2006 року за № 97, як за спадкоємцем за законом.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_11