АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/753/17 Справа № 199/5057/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що її прабабусі ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 листопада 1982 року, виданого на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1967 року, належав жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: вул.Житомирська, 45 у м.Дніпропетровську.

Згідно із договором дарування від 25 грудня 1982 року, посвідченим Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 подарувала своїй дочці ОСОБА_6 60/100 частини жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, які складалися з: в жилому будинку А-1 жилої кімнати площею 13.9 кв.м., сіни а-1, зазначені в технічному паспорті як квартира №2, та сарай В, літня кухня Г. В квартирі №2 проживала ОСОБА_6 зі своєю сім'єю - чоловіком ОСОБА_7 і сином ОСОБА_3 (відповідачем по справі).

В інших 40/100 частинах жилого будинку, які складали квартиру № 1, проживала ОСОБА_5 з дочкою ОСОБА_8 (бабусею позивачки) та онукою ОСОБА_9

Таким чином, жилий будинок було розділено на дві окремі квартири з окремими входами, в яких проживали дві сім'ї.

19 вересня 1987 року померла прабабуся позивачки, ОСОБА_5 Після її смерті спадщину у вигляді 40/100 частин домоволодіння №45 по вул.Житомирській ув м. Дніпропетровську прийняла дочка померлої ОСОБА_8, як спадкоємиця першої черги за законом, шляхом вступу в управління та володіння зазначеним спадковим майном, оскільки разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5, як на час смерті так і після її смерті проживала в квартирі №1 спірного жилого будинку, що складали 40/100 частин.

Інша спадкоємиця першої черги за законом, дочка померлої ОСОБА_5, ОСОБА_6, не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті матері, тобто не прийняла спадщину, оскільки на час смерті матері постійно проживала разом зі своєю сім'єю у окремій (з окремим входом) квартирі № 2 спірного жилого будинку, що складали 60/100 частин.

24 лютого 2006 року померла мати позивача ОСОБА_9

11 травня 2006 року померла бабуся позивача ОСОБА_8

Після смерті матері та бабусі згідно з рішенням Амур-Нижньодніпровської районної ради № 222/5 від 21.07.2006 року опікуном позивача була призначена ОСОБА_6, яка померла 29 квітня 2012 року.

Посилаючись на те, що від свого народження 27 липня 1994 року, а також під час знаходження під опікою позивачка проживала та до теперішнього часу проживає в квартирі №1 жилого будинку № 45 по вул.Житомирській у м.Дніпропетровську, що складають 40/100 частин, просила суд встановити факт прийняття ОСОБА_8, яка померла 11 травня 2006 року спадщини у вигляді 40/100 частин спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після померлої 19 вересня 1987 року ОСОБА_5; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 лютого 2015 року на спірне домоволодіння в цілому на ім'я ОСОБА_3, в частині права на спадщину на 40/100 частин домоволодіння; та визнати за позивачкою право власності на 40/100 частин домоволодіння № 45 по вул.Житомирській в м.Дніпропетровську в порядку спадкування за правом представлення після померлої бабусі ОСОБА_8

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_8, яка померла 11 травня 2006 року, спадщини у вигляді 40/100 частин домоволодіння № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої 19 вересня 1987 року.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську, виданого ОСОБА_10 17 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в частині права на спадщину у вигляді 40/100 частин домоволодіння № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську, що належали померлій 19 вересня 1987 року ОСОБА_5, та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 40/100 частин домоволодіння № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті ОСОБА_8, померлої 11 травня 2006 року, право власності на 40/100 частин домоволодіння № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську, які складаються з: квартири №1 загальною площею 21,4 кв.м, житловою площею 6,2 кв.м. у житловому будинку літ.А-1 з прибудовами літ. а-1,а1-1, ганком літ.а, загальною площею 50,0 кв.м., житловою площею 20,9 кв.м.; в загальному користуванні співвласників вбиральня літ.Д, погріб літ.Б, споруди,замощення №1-8,І.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із наявності доказів факту прийняття спадщини спадкоємицею першої черги за законом, донькою померлої ОСОБА_5 ОСОБА_8, згідно зі ст.ст. 548,549 ЦК України в редакції 1963 року шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном у вигляді 40/100 частини домоволодіння, оскільки позивачка є спадкоємицею ОСОБА_5 за правом представлення згідно вимог ст. 1266 ЦК України та прийняла спадщину у вигляді 40/100 частин спірного домоволодіння відповідно до вимог ч.4 ст. 1268 ЦК України, як малолітня особа, то оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом є частково недійсним.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 листопада 1982 року, виданого на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1967 року та зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ і записаного в реєстрову книгу під № 409 за реєстровим № 49, ОСОБА_5 належав жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: вулиця Житомирська, 45 у м.Дніпропетровську.

Згідно із договором дарування від 25 грудня 1982 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 60/100 частини жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, які складалися з: в жилому будинку А-1 жилої кімнати площею 13.9 кв.м., сіни а-1, зазначені в технічному паспорті як квартира №2, та сарай В, літня кухня Г.

В квартирі №2 проживала ОСОБА_6 зі своєю сім'єю - чоловіком ОСОБА_7 і сином ОСОБА_3 (відповідачем по справі).

В інших 40/100 частинах жилого будинку, які складали квартиру № 1, проживала ОСОБА_5 з дочкою ОСОБА_8 (бабусею позивачки) та онукою ОСОБА_9

19 вересня 1987 року померла прабабуся позивача - ОСОБА_5 та після її смерті відкрилася спадщина на 40/100 частин домоволодіння № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську.

24 лютого 2006 року померла матір позивачки, ОСОБА_9

Згідно даних архіву Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори після померлої 24 лютого 2006 року ОСОБА_9 на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину № 1482 від 21 червня 2013 року від імені ОСОБА_4 було відкрито спадкову справу № 599/2013. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Постановою нотаріуса від 25 грудня 2013 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. (т.1 а.с. 137)

11 травня 2006 року померла бабуся позивачки, ОСОБА_8

Після її смерті до нотаріальної контори із відповідною заявою ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. (т.1 а.с.137)

Після смерті матері та бабусі, опікуном позивача була призначена ОСОБА_6, яка 29 квітня 2012 року померла. Після її смерті спадщину у вигляді 60/100 частин спірного домоволодіння прийняв чоловік ОСОБА_7, який помер 01 січня 2013 року.

17 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом: - на 40/100 частин жилого будинку № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську, які належали ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 листопада 1982 року, виданого відділом комунального господарства АНД району м. Дніпропетровська на підставі рішення народного суду 22 грудня 1960 року та 10 липня 1961 року, зареєстрованому Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 16 листопада 1982 року, яка померла 19 вересня 1987 року, спадкоємцем якої була її донька ОСОБА_6, яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав; та - на 60/100 частин вказаного будинку, які належали ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 25 грудня 1982 року, зареєстрованому Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 грудня 1982 року, яка померла 29 квітня 2012 року, спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_7, який спадщину прийняв, але не оформив свої спадкових прав (а.с. 130).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що, її бабуся, ОСОБА_8, яка померла 11 травня 2006 року, фактично прийняла спадщину, яка складається з 40/100 спірного домоволодіння, після смерті своєї матері прабабусі позивачки ОСОБА_5, яка померла 19 вересня 1987 року, у зв язку з чим, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 на жилий будинок № 45 по вулиці Житомирській у м.Дніпропетровську, є частково недійсним.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

За приписами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦКРСР.

Отже при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи, титульними власниками домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Житомирська, 45 були: ОСОБА_5, якій належало 40/100 частин та ОСОБА_6, якій належало 60/100 частин зазначеного вище жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, між якими розподіл житлового будинку не відбувався.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 40/100 частин жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. Житомирській, 45 у м.Дніпропетровську. Однак, як, вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. (т.1 а.с.137).

В домовій книзі, виданої 27 червня 2011 року відділом міліції АНД району м. Дніпропетровська зазначено, що ОСОБА_6 мешкала в зазначеному будинку з 1982 року, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9. як особи зареєстровані у вказаному домоволодінні не значаться. Згідно довідки № 115890 від 25 липня 2013 року (а.с. 59) виданої головою квартального комітету № 3 ОСОБА_11, завірену провідним спеціалістом загального відділу виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, на час смерті були зареєстровані: перша донька померлої ОСОБА_6, зять померлої ОСОБА_7, та онука померлої С.І., мати якої та друга донька ОСОБА_8 на час відкриття спадщини була живою, в вказаному домоволодінні не була зареєстрована та не мешкала там, а мешкавшая там одночасно з померлою онука, у відповідності до вимог частини другої статті 529 ЦК України в редакції 1963 року, не могла бути закликана до спадкування при наявності живої матері.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_8 починаючи з 08 червня 1961 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12, а її донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, як зазначено в свідоцтві про народження була зареєстрована в цьому будинку, але з 29 листопада 1980 року вже виписана (т. 3, а.с. 5, 9).

ОСОБА_13 відділом РАЦС м. Дніпропетровська свідоцтво про смерть ОСОБА_8, лише підтверджує той факт, що остання проживала за іншою адресою.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

При цьому, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно із п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 № 18/5, що була чинною до 03 березня 2004 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5, померлої 19 вересня 1987 року на 40/100 частин домоволодіння, є донька померлої ОСОБА_6, яка фактично прийняла спадщину шляхом володіння спадковим майном, але належним чином не оформила своїх спадкових прав, а друга донька ОСОБА_14, вважається такою, що відмовилася від прийняття спадщини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що за життя у померлої ОСОБА_14 не виникло право власності на цей будинок, а тому відсутні правові підстави для встановлення юридичного факту та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 17 лютого 2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_3

На підставі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 511,55 грн., на користь ОСОБА_3- судовий збір у розмірі 1 260,25 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 511,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 260,25 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_15

ОСОБА_16