АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1737/17 Справа № 188/549/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Дніпро

16 травня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л.,Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 /а.с.2-3/.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено /а.с.161-164/.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позові вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 169-170/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира /ст. ст. 379, 382 ЦК України/.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 червня 2001 року по 13 травня 2013 року /а.с.5/.

Згідно договору дарування від 20 червня 1996 року ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок № 6 по вул. Чкалова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області та земельну ділянку площею 0,30 га розташована по вул. Чкалова, 6 в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області.

Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 05 лютого 2003 року /а.с.8/ та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27 лютого 2014 року /а.с.7/.

Згідно договору дарування у власність позивачеві переданий житловий будинок жилою площею 39,2 кв.м., а згідно технічного паспорту на вказаний будинок від 07 лютого 2014 року /а.с. 9-14/ його площа складає 77,2 кв.м. Отже, його площа збільшилась майже вдвічі. Встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 добудовану частину (новий будинок) в експлуатацію не ввів і на сьогодні він є власником тільки подарованого будинку площею 39,2 кв.м.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони фактично переобладнали житловий будинок, чим значно збільшили його площу. Однак, добудована частина не введена в експлуатацію.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про визнання спільної сумісної власності на вказане вище майно, садибу та земельну ділянку з насадженнями на неї.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог, саме з підстав не введення в експлуатацію новоствореної частини будинку /а.с.72-74/.

Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює і право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст.47 Конституції України і ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідач в своїх запереченнях на позовну заяву зазначала, що іншого житла, окрім спірного, не має.

Згідно зі статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Однак, статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Як на підставу позову ОСОБА_2 посилався на ст.116 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення члена сім'ї наймача в разі систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, а заходи громадського впливу виявилися безрезультатними

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Тобто, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Виходячи зі смислу даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

З письмової інформації Начальника Петропавлівського ВП Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року, вбачається що ОСОБА_3 зверталась з 29 повідомленнями щодо неправомірної поведінки позивача та його дружини. З трьома повідомленнями звертався сам позивач щодо неправомірної поведінки ОСОБА_3 Всі повідомлення були розглянуті як звернення громадян /а.с.92/. По даним заявам заходів попередження або суспільного впливу прийнято не було.

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 порушує правила, передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України, а саме допускає систематичне руйнування чи псування житла, використання його не за призначенням або систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, суду не надано і про наявність таких не зазначено.

В звязку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених законом для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку, оскільки відповідач вселилася та була зареєстрована в спірному житловому приміщенні, як член сім'ї власника.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_4