У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, правонаступниками якого є ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що її баба ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_9 є брат позивачки ОСОБА_5

Вказувала, що на час смерті баби вона фактично прийняла спадщину, оскільки протягом шести років вела зі ОСОБА_9спільне господарство, остання потребувала постійної допомоги та матеріальної підтримки, яку позивачка надавала спадкодавцю до її смерті, тоді як ОСОБА_5 догляд не здійснював, матеріальної допомоги не надавав, участі у похованні померлої не приймав.

Вважала, що має право на обов'язкову частку у спадщині, тому просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_9, визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 15 квітня 2006 року ОСОБА_9, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, заповіла все своє майно та все, що буде належати їй на день смерті онуку ОСОБА_5 Заповіт нотаріально посвідчений та відомості про нього внесені до Спадкового реєстру.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

З позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом звернулася онука ОСОБА_9 - ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з вимогами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття за заповітом, у разі не охоплення заповітом всієї спадщини, право на спадкування за законом одержують почергово особи, визначені у ст. ст. 1261−1265 ЦК України.

Положення ч. 5 ст. 1224 ЦК України щодо усунення особи від права на спадкування за рішенням суду, у разі встановлення її ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Частина 6 ст. 1224 ЦК України передбачає, що положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців.

Разом з тим позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування позивачкою не заявлялося.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 розпорядилася належним їй майном на випадок смерті, склавши 15 квітня 2006 року нотаріально посвідчений заповіт на користь онука ОСОБА_5

Належних та допустимих доказів у силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України про визнання зазначеного заповіту недійсним або нікчемним позивачкою не надано. На заявлено таких вимог і у даному спорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати положення ч. 2 ст. 3 СК України, про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивачці суду не надано.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок, що оскільки ОСОБА_9 заповіла все своє майно та все, що належало їй на день смерті ОСОБА_5, заповіт є чинним, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. СтупакО.В.