АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника зацікавленої особи ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, зацікавлена особа без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» про визнання права власності та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 та просила в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики звернути стягнення на предмети забезпечення зобов'язання, шляхом визнання за нею право власності на нежилу будівлю Літ. «Г», загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 563,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 211,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7

Також у серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та просила визнати за нею право власності на нежилу будівлю Літ. «Г», загальною площею 850,00 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 563,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 211,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7

Справа № 759/11654/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4390/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2013 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено. Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_8 Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру №7, загальною площею 211,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 В задоволенні іншої частини позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2013 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання права власності скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.01.2016 рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.08.2016 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2013 скасовано в частині задоволення позову третьої особи - визнання за ОСОБА_5 права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_9 постановлено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2017 рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.08.2016 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на незаконність рішення, ухваленого з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що даним оскаржуваним рішенням порушені його права, оскільки ОСОБА_2 є законним чоловіком ОСОБА_6, а дві квартири, що є предметом спору належать останнім на праві спільної сумісної власності. Зазначив, що за змістом боргової розписки сторони обумовили спосіб забезпечення зобов'язання, шляхом застави двох квартир, а тому даний договір застави є нікчемний, оскільки нотаріально не посвідчений.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, в судове засідання не прибули, хоча неодноразово повідомлялися про час та місце розгляду справи. На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з обов'язковості виконання умов договору та з того, що до ОСОБА_3 не перейшло право вимоги за договором відступлення права, оскільки вона не виконала умови договору щодо передачі документів новому кредитору, які засвідчують її права, а саме оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_5

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 03.04.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 050 000 грн., що еквівалентно 500 000,00 доларів CШA строком до 01.07.2013, про що складено розписку.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця ОСОБА_5 переходить право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_10 квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 25).

26.07.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 03.04.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Також умовами цього договору від 26.07.2013 було передбачено сплату ОСОБА_5, як первісному кредитору ОСОБА_3, як новим кредитором, суму коштів, отриманих ОСОБА_4 в якості позики (а. с. 26-27). ОСОБА_4 грошові кошти в указаний в договорі від 03.04.2013 строк не повернула. Також в суді встановлено, що ОСОБА_4 набула право власності на спірне нерухоме майно під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, останній вважає, що при укладанні вищезгаданого договору були порушенні його права, подав апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК Українипередбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відповідач, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати.

Матеріали справи свідчать, що 03.04.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, в якому містяться елементи забезпечувального правовідношення, відповідно до якого позичальник зобов'язалась передати нерухоме майно позикодавцю у випадку неповернення суми позики.

Відповідно до ст. 572 ЦК Українив силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку»та ч. 1ст. 577 ЦК Українипередбачена обов'язковість нотаріального посвідчення іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що договір іпотеки підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Враховуючи, що договір укладений 03.04.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в частині забезпечення нотаріально не посвідчений, тому останній слід вважати нікчемним.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що спірне майно було придбане відповідачем ОСОБА_4 під час шлюбу з особою, яка подала апеляційну скаргу, а тому при його відчуженні потрібна була згода її колишнього чоловіка, але такої згоди матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, дійшов висновків з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин справи.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08.02.2017 вказав, що після ухвалення місцевим судом рішення суду і до ухвалення рішення в апеляційному порядку (22.08.2016), з 02.06.2016 власником квартири АДРЕСА_4 є ТОВ «Печерські Апартаменти».

Отже, ТОВ «Печерські Апартаменти» набуло право власності на спірну квартиру на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, виданого 01.06.2016 ТОВ «ФК «Народна позика», а тому враховуючи, що пред'явлено позов про визнання права власності на квартири, власником однієї з яких на час апеляційного перегляду є інша особа, апеляційний суд повинен був її залучити до участі у справі в порядку сингулярного правонаступництва згідно зі ст. 37 ЦПК України.

Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Сингулярне (часткове) правонаступництво настає у випадку уступки вимоги, переведення боргу або прийняттяборгу на себе.

Матеріали справи свідчать, що позивачі фактично оформляли право власності на підставі недійсного правочину. В зв'язку з чим колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку відсутнє сингулярне правонаступництво ТОВ «Печерські Апартаменти» з приводу спірного майна.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що майно, яке просять визнати позивачі за ними на праві власності неодноразово відчужувалося третім особам.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Печерські Апартаменти» передало своє право власності на спірну квартиру третім особам, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору.

Враховуючи вищевикладене та те, що договір, на підставі якого позивачі просять визнати право власності на майно є нікчемним, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог останньої.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що треті особи, які набули право власності на спірне майно, якщо порушуються їхні права, не позбавленні можливості звернення до суду із відповідним позовом для їх захисту.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк