Провадження № 22-ц/780/4286/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 19.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Гуля В.В.

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (ДП «Наукнафтогаз»), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України про стягнення вихідної допомоги і відшкодування моральної шкоди,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 17 травня 2005 року по 19 грудня 2014 року вона працювала в ДП «Наукнафтогаз» на різних посадах.

Трудовий стаж ОСОБА_2 в ДП «Наукнафтогаз» становить 9 років 7 місяців, а галузевий стаж становить 33 роки.

Згідно наказу № 234-к від 17 грудня 2014 року її було звільнено з роботи, починаючи з 19 грудня 2014 року, у звязку із змінами в організації виробництва праці, реорганізації та скороченням чисельності працівників.

Вважала, що відповідно до відомостей, зазначених у трудовій книжці її загальний галузевий стаж становить 33 роки, тобто враховуючи положення п. 4.4.13 Колективного договору їй повинна бути виплачена одноразова вихідна допомога у розмірі 12-ти середньомісячних заробітних плат.

Згідно довідки № 72/08 від 13 серпня 2015 року їй нарахована вихідна допомога згідно п. 2.5 Колективного договору у розмірі 41 317,41 грн., яка становить три середньомісячні заробітні плати.

У відповідності до положень п. 4.4.13 Колективного договору вона має право на виплату їй невиплаченої одноразової вихідної допомоги та Галузевої угоди у розмірі 165 269,76 грн. У звязку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено її права та спричинено їй моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 10 000 грн., враховуючи характер і тривалість моральних страждань, тяжкість завданої моральної травми, які просила стягнути в примусовому порядку.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 07 липня 2017 року провадження в частині заявлених вимог про стягнення вихідної допомоги закрито на підставі вимог п. 2 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі виконано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 17 травня 2005 року по 19 грудня 2014 року працювала в Дочірньому підприємстві «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України (ДП «Наукнафтогаз»).

Згідно заяви від 17 грудня 2014 року ОСОБА_2 просила вирішити питання щодо її скорочення без відпрацювання двох місяців з 19 грудня 2014 року, у звязку з виходом на пенсію згідно вимог ст. 49 Закону України «Про зайнятість населення» та просила виплатити їй вихідну допомогу згідно п. 2.5 (а) Колективного договору.

Відповідно до наказу № 234-к від 17 грудня 2014 року ОСОБА_2, перебуваючи на посаді головного фахівця відділу інноваційно-методичних досліджень центру інновацій та інформаційних технологій, була звільнена з роботи 19 грудня 2014 року, у звязку із змінами в організації виробництва праці, реорганізації та скороченням чисельності працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно вищевказаного наказу ОСОБА_2 було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану частину основної щорічної та додаткової відпустки в кількості 22 дні, за період роботи з 17 травня 2014 року по 19 грудня 2014 року, а також вихідну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат, згідно вимог ст. 44 КЗпП України, п. п.2.5 Колективного договору ДП «Наукнафтогаз» на 2011 рік.

З даним наказом позивач ОСОБА_2 була ознайомлена 19 грудня 2014 року.

Згідно довідки № 72/08 від 13 серпня 2015 року ОСОБА_2 була нарахована вихідна допомога, згідно п. 2.5 Колективного договору: три середньомісячні заробітні плати в розмірі 41 317,41 грн..

У своїх листах від 19 січня та 27 лютого 2015 року ДП «Наукнафтогаз» надав ОСОБА_2 відповідь про те, що оскільки вона була звільнена не у звязку з виходом на пенсію, їй відмовлено у виплаті вихідної допомоги.

Вказані обставини були встановлені в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України про стягнення вихідної допомоги.

Вказане рішення набрало законної сили 01 лютого 2016 року.

Згідно ухвали суду від 07 липня 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України (ДП «Наукнафтогаз»), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України в частині заявлених вимог про стягнення вихідної допомоги закрито на підставі вимог п. 2 ст. 205 ЦПК України, оскільки з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав постановлено рішення суду щодо заявлених вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги, яке набрало законної сили.

Звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_2 вказувала на те, що у звязку з невиплатою їй вихідної допомоги при виході на пенсію відповідач ДП «Наукнафтогаз» порушив її права, чим завдав їй моральної шкоди, яку вона оцінила в розмірі 10 000 грн..

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) вбачається, що згідно ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 про відшкодування їй моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено наявності порушень її прав, як працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до її моральних страждань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дане рішення є законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: