Справа № 348/1030/16-ц
Провадження № 22-ц/779/875/2017
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О.Я. О. Я.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.,

секретар Возняк В.Д.,

з участю:відповідача ОСОБА_2

представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 31 березня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

у червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2, перебуваючи з нею в трудових відносинах, виконуючи пасажирські перевезення мікроавтобусом «КАRSAN», 06.03.2014 вчинив ДТП, внаслідок якої завдано шкоди автомобілю «DAEWOO Ланос», що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго». Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», яка виплатила ПАТ «Прикарпаттяобленерго» страхове відшкодування у розмірі 23975,68 грн. Так як матеріальна шкода була заподіяна її працівником, рішенням Надвірнянського районного суду від 04.06.2015 стягнуто з неї на користь ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 23975,68 грн матеріальної шкоди та 243,60 грн судових витрат, всього 24219,28 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені пошкодження і мікроавтобусу «КАRSAN», вартість ремонту становить 10000 грн. Оскільки мікроавтобус з 07.03.2014 по 18.03.2014 не виїздив на маршрут, то її упущена вигода склала 2473,13 грн. Тому просила стягнути з відповідача в порядку регресу майнову шкоду в розмірі 24219,28 грн, майнову шкоду в сумі 10000 грн, 2473,13 грн упущеної вигоди та судові витрати.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 31 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1685,66 грн на відшкодування шкоди в порядку регресу та 2051,20 грн судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Сторони подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначає, що суд не взяв до уваги дорожній лист, як доказ одержання ОСОБА_2 транспортного засобу за іншим разовим документом і підставу застосування до відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, оскільки згідно КЗпП України працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству у випадку, коли майно та інші цінності були одержані ним під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Суд не врахував, що дорожній лист є документом, що підтверджує факт передачі працівнику транспортного засобу та повернення майна власнику, а також підпадає під визначення «інший разовий документ» у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, тому помилково застосував норму ст. 132 цього Кодексу. Просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що він не є учасником страхових відносин щодо майна, власником якого є ОСОБА_6,, а фактичним користувачем за тимчасовим реєстраційним талоном була ОСОБА_5 За трудовим договором від 06.02.2014 в його обов'язки не входило повідомляти страховика про вчинене ДТП, тому відсутня умисна форма вини, як підстава для обмеженої матеріальної відповідальності. ДТП було скоєно 06.03.2014, його звільнено з роботи 02.10.2014 за згодою сторін без будь яких претензій, і тільки 07.06.2016 ОСОБА_5 було подано регресний позов. Суд не врахував, що днем виявлення шкоди є день, коли ОСОБА_5 стало відомо про наявність шкоди, тобто 26.12.2014 - подачі позову страховою компанією про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, а не 15.02.2016 - сплати боргу за останньою квитанцією. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_5, а також ОСОБА_2 і його представник свої апеляційні скарги підтримали, доводи апеляційної скарги іншої сторони заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач здійснював пасажирські перевезення під час виконання трудових обов'язків на підставі трудового договору від 06.02.2014, укладеного між ОСОБА_5, фізичною особою, яка використовує найману працю та ОСОБА_2, як працівником.

06 березня 2014 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, НОМЕР_2, що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго». Постановою Надвірянського районного суду від 24.03.2014 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Автомобіль «КАRSAN» застрахований за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно полісу НОМЕР_3. ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» виплатило ПАТ «Прикарпаття обленерго» на підставі страхового акту № 5423/1 страхове відшкодування в сумі 23975,68 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 04 червня 2015 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_5, як роботодавця, на користь ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 23975,68 грн матеріальної шкоди і 243,60 грн судових витрат, всього 24219,28 грн. На виконання судового рішення ОСОБА_5 виплатила ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» суму боргу згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.03.2016.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 в силу вимог ст. 1191 ЦК України як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану ОСОБА_2, має право зворотньої вимоги (регресу) до нього як винної особи у розмірі виплаченого відшкодування тільки у тому випадку, якщо інший розмір не встановлений законом. Сторонами не оспорюється, що відповідачем під час перебування в трудових відносинах з позивачем завдано шкоди при виконанні своїх трудових обов'язків, яка відшкодована роботодавцем. Питання матеріальної відповідальності працівника у разі спричинення ним тієї чи іншої шкоди врегульовано главою ІХ КЗпП України, статтею 132 якого передбачено матеріальну відповідальність працівників, крім посадових осіб, у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Обставин, які б згідно статті 134 КЗпП України давали підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, при розгляді справи не встановлено. Позивачем не надано суду договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного з відповідачем, а дорожній лист не може бути підставою повної матеріальної відповідальності працівника. Згідно довідки СПД ОСОБА_5 середньомісячний заробіток ОСОБА_2 складав 1685,66 грн. Позивач виплатила страховій компанії кошти у розмірі 24219,28 грн згідно квитанції від 15.02.2016, позов пред'явлений до суду 07.06.2016 в межах встановленого ст. 233 КЗпП України річного строку. З огляду на викладене суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу 1685,66 грн на відшкодування завданої шкоди та відмови у задоволенні решти вимог в силу пропуску встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку для подачі позову, який відраховується з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов'язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов'язання.

Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред'явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Право зворотньої вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата.

Такий позов може бути пред'явлений лише після виконання судового рішення, за яким з регресанта ухвалено стягнути на користь страховика страхове відшкодування, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню.

З огляду на викладене ОСОБА_5, як фізична особа-підприємець, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником ОСОБА_2, має право зворотньої вимоги (регресу) до нього у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати ФОП грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Як вбачається з матеріалів справи шкода, завдана винними діями відповідача, була відшкодована позивачем на підставі відповідного судового рішення, яке було остаточно виконане 15 лютого 2016 року; регресний позов пред'явлений після виконання зазначеного судового рішення у червні 2016 року, отже, регресна вимога до працівника заявлена в межах річного строку з дня виплати фізичною особою-підприємем грошових сум третій особі страховій компанії.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1654цс15, яка правильно застосована судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5 на дорожній лист від 06.03.2014, за яким здійснював пасажирські перевезення ОСОБА_2, як підставу для застосування до відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Поняття терміну «дорожній лист» містилось в абзаці 32 статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", згідно якого це документ установленого зразка для визначення та обліку роботи транспортного засобу (абзац 32 виключено згідно Закону від 05.07.2011 № 3565-VI).

Документами для регулярних пасажирських перевезень є: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Під іншими разовими документами законодавець має на увазі накладні або інші документи, передбачені чинними правилами документального забезпечення первинного бухгалтерського обліку, які не є необхідними для водія автобуса при здійсненні пасажирських перевезень.

У статті 134 КЗпП України дається вичерпний перелік випадків, коли працівники несуть повну матеріальну відповідальність.

Матеріали справи не містять даних, які б давали підставу покладення на відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини позивачу.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року № 14, днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Позивач дізналась про дорожньо-транспортну подію, внаслідок якої пошкоджено мікроавтобус «Карсан», після її вчинення відповідачем 06 березня 2014 року.

Позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди у зв'язку з ремонтом автомобіля «Карсан» та стягнення упущеної вигоди заявлені ОСОБА_5 у червні 2016 року.

За таких обставин, суд, ухвалюючи рішення в цій частині позову, дійшов вірного висновку про те, що позивач звернулась до суду за захистом свого права з пропуском річного строку, встановленого законом.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне й обгрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційних скарг і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Бойчук І.В.

Проскурніцький П.І.