Справа пр. №2/756/4962/17
У Х В А Л А

20 вересня 2017 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду міста Києва Андрейчук Т.В., розглянувши матеріали позовної заяви та додані до неї документи ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про звільнення майна з-під арешту та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в порядку цивільного судочинства до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів Генеральної прокуратури України, ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про звільнення майна з-під арешту та відшкодування моральної шкоди.

Суддя, дослідивши матеріали справи, вважає, що у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про звільнення майна з-під арешту слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів, вбачається, що позивачем оскаржується постанова слідчого про накладення арешту на майно ОСОБА_3 у кримінальній справі.

Ст. 1 КПК України визначено, що призначенням цього Кодексу є визначення порядку провадження у кримінальних справах.

Відповідно, розгляд судом кримінальної справи по суті, розгляд скарг учасників кримінального судочинства на дії, бездіяльність та рішення органу дізнання, слідчого, прокурора, якими порушуються або обмежуються їх права, здійснюється за правилами встановленими КПК України, а тому такі справи не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін цивільного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому ст. ст. 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з п. 9 розділу ХІ "Перехідні положення" КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

КПК України (від 28 грудня 1960 року) був встановлений вичерпний перелік процесуальних рішень органу дізнання, слідчого чи прокурора, які могли бути самостійно оскаржені до суду на стадії досудового слідства, постанова про накладення арешту на майно до таких процесуальних рішень не відносилася. Прокуратура у порядку нагляду мала повноваження скасовувати рішення слідчого.

Так, ст. 234 КПК України (від 28 грудня 1960 року) було передбачено, що у судовому порядку скарга на накладення арешту на майно може бути розглянута судом лише під час попереднього судового розгляду або розгляду справи по суті.

Оскільки спір виник з дій слідчого органу, пов'язаного з розслідуванням ним конкретної кримінальної справи, зважаючи на те, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого регулюється нормами кримінально-процесуального законодавства, цей спір має розглядатись за нормами КПК України.

Таким чином, оскільки постанова слідчого про накладення арешту на майно була винесена 03 серпня 2012 року, а новий КПК України набрав чинності 20 листопада 2012 року, позивач має право звернутися з питанням про зняття арешту з майна в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Крім того, слід зазначити, що розгляд судом вимоги про звільнення майна з-під арешту в порядку цивільного судочинства допускається лише у випадку, якщо він не пов'язаний з оскарженням постанови слідчого про накладення арешту на майно, а в даному випадку позивач оскаржує таку постанову слідчого. У такому спорі слідчий орган чи орган, який проводить розслідування, не є стороною у справі чи третьою особою, оскільки не знаходиться в матеріально-правових відносинах із сторонами справи і рішення суду не може вплинути на його права чи обов'язки щодо будь-якої із сторін спору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження в цивільній справі у випадку, якщо заяву не належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене, та, керуючись ст. 122 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про звільнення майна з-під арешту та відшкодування моральної шкоди в частині позовних вимог про звільнення майна з-під арешту.

Копію ухвали з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати особі, яка звернулась з нею до суду.

Роз'яснити позивачеві, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з таким самим позовом.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя Т.В. Андрейчук