АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 756/13581/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2175/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Белоконна І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив визнати недійсним договору купівлі-продажу № 2641/2016/037503 від 30.08.2016 року автомобіля Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, укладений між відповідачами, та застосувати реституцію.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01 грудня 2012 року він знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3

Під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, було придбано автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, який 19 лютого 2013 року підрозділом ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві зареєстровано на ім'я відповідача.

30.08.2016 ОСОБА_3 без повідомлення та згоди позивача, який є співвласником спірного авто, відчужила автомобіль ОСОБА_1

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 2641/2016/037503 від 30.08.2016 року автомобіля Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та застосовано реституцію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що він є добросовісним набувачем автомобіля, оскільки не знав, що що автомобіль перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_3 та що ОСОБА_3 не отримала згоду на продаж спірного авто.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_4 (а.с.6).

Під час шлюбу подружжя, за спільні кошти, придбали автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, червоного кольору, № кузова НОМЕР_2, який 19 лютого 2013 року підрозділом ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві зареєстровано на ім'я відповідача з державним реєстраційним номером НОМЕР_5 (а.с.7).

У 2016 р. ОСОБА_6 діючи в інтересах свого батька ОСОБА_1 зустрівся з ОСОБА_3 з метою огляду спірного автомобіля для його придбання для свого батька.

25.08.2016 р. ОСОБА_3 видала довіреність сину відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на право розпорядження спірним автомобілем від її імені з правом його продажу і вчиненням інших дій. (а.с.40)

ОСОБА_6 30.08.2016 р. одночасно діючи в інтересах ОСОБА_3, на підставі довіреності, та в інтересах свого батька ОСОБА_1, уклав договір купівлі-продажу автомобіля № 2641/2016/037503 з ОСОБА_1, продавши йому автомобіль за ціною визначеною у договорі у розмірі 45 000 грн.

В той же день спірний автомобіль був переданий відповідачу ОСОБА_1 за актом приймання-передачі транспортного засобу (а.с.13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 шляхом укладення Договору купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_1 відчужила автомобіль, що є спільною сумісною власністю, без належної згоди та відома позивача, та визнав Договір купівлі-продажу № 2641/2016/037503 від 30.08.2016 р. недійсним і застосував - реституцію.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає частково.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, та ухвалив законне та справедливе рішення, але у повній мірі не зазначив усі підстави визнання договору купівлі-продажу недійсним, не врахувавши останні правові висновки Верховного Суду України та судової практики.

Крім того колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування реституції, оскільки суд першої інстанції не визначив порядок і спосіб її застосування.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Викладене відповідає правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року.

Згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями, представником відповідача ОСОБА_1, встановлено, що син відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 приїхав до Києва з метою оглянути та придбати автомобіль для свого батька. При огляді автомобіля та спілкуванням з ОСОБА_3, у ОСОБА_6 не виникло сумнівів що до того, що відповідач ОСОБА_3 діє зі згоди свого чоловіка, крім того, що вона була з молодим чоловіком, який на його думку і був офіційним чоловіком ОСОБА_3

Представник апелянта пояснив, що ОСОБА_6 оглянув автомобіль, отримав від ОСОБА_3 довіреність та розрахувався з нею.

Також, сам апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що у його сина ОСОБА_6 не виникло сумнівів щодо того, що відповідач ОСОБА_3 діє зі згоди свого чоловіка. Такого сумніву не виникло і в нього, та він вважає себе добросовісним набувачем автомобіля. Вказує на те, що сама ОСОБА_3 « - жодним чином не повідомляла, що автомобіль був придбаний під час шлюбу і чоловік не надав згоду на його продаж, чи будь яке інше відчуження» (а.с. 51 абз. 2).

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за № 9 від 06.11.2009 р. у п. 10 абз. 4 встановлено, щовідповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача.

Враховуючи надані пояснення представником відповідача ОСОБА_1, викладені обставини самим ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та відсутність спростування з його боку недобросовісності дій з боку відповідачів, колегія суддів вважає, що на час купівлі-продажу спірного автомобіля, відповідачу ОСОБА_1, був відомий той факт, що відповідач ОСОБА_3 знаходилась у зареєстрованому шлюбі та автомобіль який він придбаває є спільним майном подружжя. Сама ОСОБА_3 здійснюючи продаж спільного автомобіля подружжя також діяла не добросовісно, оскільки не повідомила свого чоловіка, позивача по справі, про продаж автомобіля і не отримала його згоду.

Крім того ОСОБА_6, в порушення вимого ч. 3 ст. 238 ЦК України, здійснював представництво обох учасників договору купівлі-продажу, оскільки з ОСОБА_3 він розраховувався за автомобіль від імені батька ОСОБА_1, та отримав від неї довіреність на продаж авто, а батькові продав спірний автомобіль за договором купівлі-продажу.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачі, укладаючи спірний договір, діяли недобросовісно, оскільки їм обом було відомо, що спірний автомобіль належав ОСОБА_3 та її чоловіку на праві спільної сумісної власності, та ОСОБА_3 не отримала згоди свого чоловіка, а контрагент при купівлі спірного автомобіля розумів та знав ту обставину, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та на його відчуження повинна, бути згода іншого співвласника.

Жодних доказів, які б спростовували або ставили під сумнів вказаний висновок колегії суддів, матеріали справи не містять, а тому висновок суду першої інстанції, щодо визнання договору купівлі-продажу автомобіля є вірним та відповідає нормам матеріального та процесуального права та правовій позиції Верховного Суду України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд першої інстанції не визначив порядок і спосіб застосування реституції, а тому колегія судів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині застосування реституції визначивши порядок та спосіб її застосування.

Враховую викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року зміні в частині застосування реституції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року, в частині застосування наслідків недійсності правочину - реституції, змінити.

Зобов'язати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути, отриманий за недійсним правочином, автомобіль Skoda Octavia А5, 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, у власність ОСОБА_3.

Зобов'язати ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути ОСОБА_1 45 000 грн., отримані за недійсним правочином.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді