Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 320/5518/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Сметаніна А.В.
Провадження № 22-ц/778/600/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Бєловій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 У вказаному будинку зареєстровані сторони по справі. Фактичні шлюбні відносини між позивачем та ОСОБА_4 (колишня дружина) припинені у березні 2015 року. З того часу вони мешкають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Відповідач ОСОБА_5 - рідний син позивача. З березня 2015 року відповідачі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, у будинку відсутнє майно, що їм належить.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 9, 16).

03 березня 2006 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 (а.с. 11).

До укладення шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5, що визнано сторонами.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Рішення набрало законної сили 08.11.2016 року (а.с. 69).

Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, однак з березня 2015 року не мешкають за вказаною адресою (а.с. 10, 21, 22, 23).

Згідно довідки слідчого відділу Мелітопольського ВП ГУНП України в Запорізькій області № 60/6-14579/2016 від 19 жовтня 2016 року, 18 березня 2015 року до вказаного відділу поліції звернулась ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із заявою про те, що 15.03.2015р. за місцем проживання її побив чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відомості про дане правопорушення були внесені до ЄРДР за номером 001211 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 23 травня 2015 року кримінальне провадження № 001211 було закрито слідчим СВ Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 51).

За висновком експерта № 186 від 19 березня 2015 року у ОСОБА_4 були тілесні пошкодження у вигляді синців та травматичний набряк м'яких тканин правої верхньої кінцівки. Вказані ушкодження були завдані від дії тупих твердих предметів, можливо відром 15 березня 2015 року (а.с. 65).

Як вбачається з листа служби у справах дітей Мелітопольської районної державної адміністрації № 01-24/795 від 17 жовтня 2016 року, ОСОБА_4 у 2015 році зверталась до служби у справах дітей з питання щодо жорстокого поводження з дитиною - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, з боку батька дитини - ОСОБА_3 та перешкоджання у користуванні житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 50).

Згідно висновку за результатами перевірки матеріалів ЄО № 10289 від 02.07.2015 року без ознак кримінального правопорушення 02.07.2015 року до чергової частини Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області звернулась ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, про те, що її колишній чоловік не віддає речі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 64).

Згідно довідки № 255 від 17.10.2016 року, виданої директором Новобогданівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Мелітопольської міської ради Запорізької області, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, дійсно навчався в даній школі з 01.09.2005 року по 27.05.2016 року. Отримав атестат про повну загальну середню освіту 27.05.2016 року (а.с. 52).

Також, судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сусідом позивача. У позивача та ОСОБА_4 були нормальні відносини, скандалів не було. В березні 2015 року свідок чув шум у їх будинку. На наступний день, чи через день бачив, як до їх будинку приїздила швидка допомога, когось виносили на носилках. З того часу дружину позивача в будинку він не бачив, а сина бачив лише на вулиці. Щодо того, чи є речі відповідачів у будинку позивача, чи виказувала дружина позивача наміри мешкати в тому будинку, йому не відомо. В будинок він ніколи не заходив, особистими їх справами не цікавився.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є сусідом позивача. У позивача і ОСОБА_4 складались нормальні стосунки. Народилась дитина, син ходив до школи. Будь-яких сварок він не чув. Дружина поїхала з будинку у березні 2015 року, про причини її виїзду він не знає. В домі він рідко бував, востаннє - два роки тому. Після того дружину він не бачив, сина бачив один раз на ринку, біля школи.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є подругою ОСОБА_4 Їй відомо, що остання рік тому втекла від ОСОБА_3 разом із сином, оскільки позивач неодноразово піднімав на неї та на сина руку, висловлювався нецензурною лексикою. Син ОСОБА_10 боявся свого рідного батька, був затурканий. У лютому 2015 року звільнився з місць позбавлення волі син позивача. Він неодноразово погрожував ОСОБА_4, бив свого брата ОСОБА_9, бажав, щоб вони пішли з будинку, намагався її скривдити. У позивача є також донька - Тетяна, вона також погрожувала ОСОБА_4, щоб та залишила будинок батька. ОСОБА_11 про це говорила чоловікові, однак той не звертав уваги. В 2015 році стався страшний конфлікт, позивач вдарив ОСОБА_4 залізним відром, дістав сокиру, та кинув в ОСОБА_4, сказав, щоб вона забиралась з будинку та більше не з'являлась. Після цього ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_10 втекли з дому. Вони втекли в одежі, яка була на них. Йшли з с. Новобогданівка до м. Мелітополь вночі пішки. Після вказаних подій вони звернулись до правоохоронних органів, зняли побої, звертались до органу опіки та піклування. Доступ до будинку ОСОБА_3 давав синові. Той в селі ходив до школи, заходив до будинку, міняв підручники, зошити. Через місяць після вказаних подій позивач привіз в мішках якесь старе ганчір'я та висипав біля під'їзду матері ОСОБА_11, сказав, що це її речі, нехай забирає. Всі речі ОСОБА_4 та сина залишились в будинку, зокрема, одежа, прикраси, побутова техніка, яку купували за спільні кошти подружжя, - холодильник, пральна машинка, телевізор, комп'ютер, мікрохвильова піч, хлібопіч та інше. До сьогодні ОСОБА_4 з сином проживає в неї, йти їм нікуди. Всі речі ОСОБА_4 вона дала свої, а ОСОБА_9 дав речі її старший син.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є рідною племінницею ОСОБА_4 Вона 1-2 рази на рік бувала в гостях у своєї тітки. З 10-ти років чітко пам'ятає, що в родині її тітки частко виникали сварки, ініціатором яких був ОСОБА_3 Коли їй було 11 років д. ОСОБА_13 прийшов до дому та почав погрожувати тітці, а на ОСОБА_9 підняв руку. Вона схопила дітей і побігла до сусідів, а зранку вони повернулись до дому. Її брат ОСОБА_9 постійно ходив у забоях та синцях. Вона також бачила, як ОСОБА_3 бив і її тітку ОСОБА_4. В березні 2015 року ОСОБА_4 подзвонила до неї та попросилась переночувати, на що вона погодилась. Коли вони розмовляли по телефону, вона чула крики. Ввечері тітка з братом прийшли пішки з села до неї, в домашній одежі. На наступний день при ній ОСОБА_4 дзвонила ОСОБА_3, однак останній тільки погрожував їй, що приб'є її. Потім тітка з братом пішли до подруги тітки - т. ОСОБА_8, де мешкають по цей час. Позивач в дім тітку не впускає. Жодних речей вона не забирала.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, за змістом указаних норм можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, пов'язується з непроживанням у житлі понад відповідний строк з неповажних причин.

Обставин, які дають можливість стверджувати про наявність між власником спірного будинку та відповідачами іншої угоди про порядок користування останніми жилим приміщенням, під час розгляду справи не встановлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачі не проживають у АДРЕСА_1 з березня 2015 року, та дійшов вірного висновку, що причини непроживання відповідачів є поважними, речі відповідачів знаходяться в будинку, що свідчить про те, що зв'язку з будинком вони не втрачали, мають намір проживати в ньому, іншого місця проживання відповідачі не мають, а позивач чинить їм перешкоди у проживанні та користуванні спірним житловим приміщенням.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що реєстрація відповідачів у будинку суттєво порушує права позивача як власника, оскільки він не має можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом та оформити субсидію на комунальні послуги, не є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ст. 321 ч.ч. 1, 2 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Передбачені ст.ст. 9, 156 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

У скарзі ОСОБА_3 посилається на висновок за результатами перевірки матеріалів ЄО № 3956 від 04.03.2016 року без ознак кримінального правопорушення, відповідно до якого 04.03.2016 року до чергової частини Мелітопольського ВП ГУНП України Запорізької області надійшла заява ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, про те, що 03.03.2016 року о 16.00 год. в ході телефонної бесіди жінка на ім'я ОСОБА_8 погрожувала йому фізичною розправою. Далі, будучи опитаним ОСОБА_3 пояснив, що 03.03.2016 року о 16.00 год. йому на мобільний телефон зателефонувала подруга його дружини на ім'я ОСОБА_8, в ході бесіди стала погрожувала йому фізичною розправою. Прийнятими мірами встановити особу вищевказаної ОСОБА_8, а також свідка вищевказаної події не виявилось можливим (а.с. 89 зв.).

Вказаний висновок, на думку позивача, є підтвердженням заінтересованості свідка ОСОБА_8 у розгляді справи на користь відповідачів.

Проте, зазначений довід апеляційної скарги висновків суду по суті справи не спростовує, ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками суду та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: