АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівМахлай Л.Д., Мазурик О.Ф.
при секретаріГарматюк О.Д.
за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 84-85/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, викладеним у позові, зокрема наданим документам, що підтверджують поганий стан здоров`я, отримані поранення та захворювання за період проходження військової служби на території Демократичної республіки Афганістан з 14.08.1985 р. по 03.06.1986 р. Вказував на те, що у нього відсутні кошти на повноцінне лікування душевного та фізичного здоров`я, задоволення моральних та фізичних потреб у зв`язку з подорожчанням цін на ліки, продукти харчування, тощо. Також вказував на те, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відповідно до ст. 23 ЦК України він має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у відсутності можливості працювати, вести повноцінний образ життя. Також вказував на судову практику, зокрема правову позицію ВССУ, викладену в ухвалі №6-19770св15 від 07.10.2015 р. з аналогічного питання, ВСУ у постанові №3-86гс14 від 21.10.2014 р., що за приписами ст. 360 ЦПК України є обов`язковими для врахування у подібних правовідносинах. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

№ справи 760/21047/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7459 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметььєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, яка з`явилась у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних силах СССР, з 14 серпня 1985 року по 03 червня 1986 року на території Афганістану в складі радянських військ, направлених для надання військової допомоги в складі військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до Довідки до Акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АД № 083347 від 29 грудня 2008 року, позивачу встановлена ІІІ група інвалідності в зв`язку з хворобою, яка пов`язана з проходженням військової служби.
Згідно з витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв МО України №841 від 20.11.2008 року, захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. / а.с.7 - 29 /
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ЗУ «Про Збройні Сили України» про те, що Збройні Сили України утворені 06 грудня 1991 року, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема ст. 17 даного Закону яка встановлює судовий порядок розгляду справ про захист прав осіб, визначених ним, передбачаючи серед іншого можливість відшкодування моральної шкоди. Також суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 23 ЦК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Встановивши, що позивач не був військовослужбовцем Збройних Сил України або іншого утвореного відповідно законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, а проходження ним військової служби відбувалось у період існування Української Радянської Соціалістичної Республіки, коли Збройні Сили України та інші військові формування створені не були, а будь-яких доказів вини відповідача, протиправної поведінки відповідача в завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача, позивач не надав, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності належної оцінки доводів позову судом першої інстанції, колегією суддів не приймаються до уваги, на підставі наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
ОСОБА_2 , як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявного причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди та вини відповідача в її завданні, не зазначено вказаних обставин і в апеляційній скарзі, а лише перелічені доводи щодо понесення моральної шкоди не можуть бути підставою покладення відповідальності на відповідача, за відсутності доведення вини та причинно-наслідкового зв`язку.
Не може бути врахована і колегією суддів надана апелянтом судова практика, як така, що не стосується правовідносин, що виникли між сторонами.
Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2017 року відхилити.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2017 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: