Справа № 348/1928/16-ц
Провадження № 22-ц/779/313/2017
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б. М. Б.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу №3575-01/03/Н до генерального договору фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року та генеральний договір фінансового лізингу №3575 від 05 березня 2015 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 22 грудня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 05.03.2015 року між нею та ТзОВ «Український лізинговий фонд» укладено договір фінансового лізингу № 3575-01/03/Н до генерального договору фінансового лізингу № 3575 від 05.03.2016 року та генеральний договір фінансового лізингу № 3575.

На виконання умов договору лізингоодержувач здійснив обумовлений договором авансовий платіж та до травня 2015 здійснювала оплату платежів за договором.

24.10.2016 року позивач звернулася до суду з позовом , посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати недійсним укладений договір, з огляду на те, що його умови є несправедливими.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 22 грудня 2016 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

ОСОБА_2 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповне встановлення суттєвих обставин справи.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що спірний договір фінансового лізингу не може бути визнано судом недійсним, оскільки на момент розгляду спору такий вже є розірваним. Суд невірно посилається на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-38гс14, оскільки у ній не міститься жодного висновку щодо застосування ст.207 ГК України, яка відносини між сторонами не регулює.

Такий висновок суду не узгоджується з нормами чинного законодавства. Так, єдиною нормою, яка визначає момент недійсності правочину є ч.2 ст.236 ЦК України, відповідно до якої нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частина 3 ст.207 ГК України, на яку посилається суд при обгрунтуванні свого висновку, не визначає момент, з якого настає недійсність правочину, а лише вказує на наслідки його недійсності.

Апелянт вважає необгрунтованим висновок суду щодо неможливості проведення між сторонами двосторонньої реституції у разі фактичного користування майном на підставі договору оренди, оскільки чинне законодавство не ставить визначення моменту недійсності такого договору у залежність від можливості застосування двосторонньої реституції. Крім того, жодна із сторін не заявляла про застосування реституції. Спір між сторонами стосувався лише недійсності умов самого договору.

Також апелянт посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що умови оспорюваного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Зокрема, Розділом 7 договору визначено відповідальність сторін за порушення умов договору. Згідно умов цього розділу виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, яка визначена 16-ти пунктами цього розділу. Натомість умова про відповідальність лізингодавця перед лізингоодержувачем встановлена лише пунктом 7.6 договору, яким передбачено, що за порушення умов договору лізингодавець несе відповідальність згідно з чинним законодавством.

Апелянт вважає, що спірний договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

З наведених підстав, апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача вимоги скарги не визнала, просила відмовити в її задоволенні.

Апелянт та його представник в судове засідання не з»явився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 05.03.2015 року між ТзОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу № 3575-01/03/15-Н від 05.03.2015 року до Генерального договору фінансового лізингу № 3575 від 05.03.2015 року терміном на один рік , згідно якого відповідач придбав предмет лізингу, а саме TOYOTA Camry, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та передав його у користування позивачу на підставі акту приймання-передачі від 12.03.2015 року (а.с.37-47).

Згідно договору фінансового лізингу від 05.03.2015 року, додатку №1 передбачено графік внесення лізингових платежів (а.с.48).

10.03.2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу, якою внесено зміни у Графік лізинових платежів (а.с.49).

12.03.2015 року сторони підписали Акт прийому-передачі предмета лізингу, згідно якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу - автомобіль TOYOTA Camry, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.50).

Як встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання даного договору внесла авансовий платіж і в березні-квітні 2015 року вносила щомісячні платежі, які складаються з платежу, який відшкодовує вартість предмету лізингу і винагороду (комісію) лізингодавцю.

Також, як встановлено судом першої інстанції, рішенням Надвірнянського районного суду від 05.09.2016 року (яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.10.2016 року) задоволено позов ТзОВ «Український лізинговий фонд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №3575-01/03/15-Н від 05.03.2015 року. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 217 264,07 грн. (а.с.69-73).

В силу дії ч 3. ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення, судом встановлено, що з метою врегулювання спору в досудовому порядку, ТзОВ «Український лізинговий фонд» направлено на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу (вих. № 1647-УПК від 20.05.2015 р.) рекомендованим листом щодо сплати заборгованості. Однак, вимога лізингодавця залишена без задоволення.

У зв'язку з порушенням лізингоодержавачем умов договору в частині своєчасної сплати лізингових платежів, керуючись умовами договору фінансового лізингу, лізингодавець ТзОВ «Український лізинговий фонд» повідомив ОСОБА_2 про відмову від договору та повернення предмета лізингу протягом 7 днів з дати направлення повідомлення №1739-УПК від 17.06.2015 року.

Згідно з п.11.6 Генерального договору фінансового лізингу датою розірвання договору вважається дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю або дата вилучення предмета лізингу, шляхом підписання акту повернення майна з фінансового лізингу.

Вимога про повернення предмета лізингу не була виконана відповідачем добровільно.

На підставі п.11.4 Генерального договору та п.2 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» позивач скористався своїм правом на вилучення предмету лізингу в спірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

18.11.2015 року ТзОВ «Український лізинговий фонд» виявлено та вилучено предмет лізингу, про що складено акт вилучення.

Таким чином, судом встановлено, що спірний договір фінансового лізингу розірвано 18.11.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що лізингодавець ТзОВ «Український лізинговий фонд» виконав свої зобов'язання за договором фінансового лізингу та в установленому порядку передав лізингоодержувачу обумовлений договором предмет лізингу. В свою чергу, лізингоодержувач ОСОБА_2, порушила умови договору в частині оплати лізингових платежів, внаслідок чого лізингодавець скористався своїм право розірвати договір фінансового лізингу в односторонньому порядку з поверненням предмета лізингу. Відтак на момент розгляду даного спору, договір фінансового лізингу від 05.03.2015 року є розірваним та не існує.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, договір фінансового лізингу від 05.03.2015 року розірвано. Зазначена обставина не заперечується та не спростовується стороною апелянта.

16.10.2016 року ОСОБА_2 посилаючись на вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.215 ЦКУ просила визнати недійсним договір з моменту укладення в силу несправедливості умов договору.

Разом з тим, згідно ст.215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом ст.ст. 651, 653 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно ст.806 ЦКУ за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

В спірному випадку, договір між сторонами розірвано в порядку визначеному договором, тому юридичні підстави визнавати його недійсним з моменту укладення відсутні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини у справі та дано правильну правову оцінку. Доводи апеляції висновки суду не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О. Пнівчук О.В.