Справа № 466/4424/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді Глинської Д.Б.

при секретарі Гарасим'яку Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

у травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просив ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь витрати по оплаті судового збору.

В обгрунтування своїх вимог зазначав про те, що 02 березня 2002 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований в Корничівській сільській раді Самбірського району Львівської області.

З моменту одруження вони спільно проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1", за якою він зареєстрований з 15 квітня 2003 року і по теперішній час, вели спільне господарство. Будь - якого іншого придатного для проживання приміщення у нього немає.

16 лютого 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між ними було розірвано.

15 січня 2008 року його дружині було подаровано 2/3 частки будинку, в якому вони проживають, а власником 1/3 частки цього будинку вона являлась ще з 04 лютого 1997 року.

Станом на момент дарування, тобто 15 січня 2008 року, вищевказаний житловий будинок з шлакоблоку, розташований на земельній ділянці площею 1376,8кв.м., в цілому складався з двох кімнат житловою площею 31,2кв.м. та кухні, загальна площа будинку становила, 46,2кв.м. До будинку відноситься комора в підвалі площею 10,0кв.м. та цегляний сарай.

В 2008 році, тобто під час шлюбу, ним проведено часткову реконструкцію сараю, який він переобладнав під літню кухню.

В 2012 році ним проведено капітальну реконструкцію їхнього будинку за адресою: АДРЕСА_1", в тому числі, він за власні кошти здійснив перепланування горища, в результаті якого, він обладнав на другому поверсі три житлові кімнати та коридор, загальною площею 46,2кв.м.

Внаслідок вказаних дорого вартісних, трудоємких та тривалих робіт, вартість будинку та сараю (теперішньої літньої кухні) суттєво збільшилась, що дає підставу стверджувати, що вказаний будинок та сарай підлягає визнанню майном, спільно набутим ним та колишньою дружиною ОСОБА_2 за період шлюбу. Тому 1/2 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1", яке згідно з витягом про реєстрацію права власності є власністю його колишньої дружини - ОСОБА_2, однак за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок його трудових та грошових затрат, належить йому як частка подружжя в спільно набутому майні.

На даний час на розгляді у Шевченківському районному суді м. Львова перебуває цивільна справа №466/1654/15-ц за його позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, набуте за час перебування у шлюбі та покладення обов'язку з повернення 1/2 боргу, набутого подружжям під час спільного проживання.

Починаючи з моменту розлучення, тобто з 16 лютого 2015 року, його колишня дружина почала умисно створювати перешкоди для того, щоб він не міг потрапити в приміщення будинку. Вона поміняла замки у вхідних дверях та часто не впускала його у будинок і він змушений був ночувати у літній кухні. Неодноразово він викликав працівників міліції і лише після їхнього прибуття, дружина відчиняла йому вхідні двері в будинок.

Він неодноразово звертався з письмовими заявами до дільничного інспектора міліції, однак останній жодним чином не реагував на його звернення, мотивуючи тим, що це не входить в його компетенцію і що йому слід звернутись із письмовою заявою в ЛКП "Північне-411".

22 жовтня 2015 року він подав письмову заяву в ЛКП "Північне-411" та 12 листопада 2015 року отримав відповідь, в якій йшла мова про те, що по питанню доступу до даного будинку, йому слід звертатись у Шевченківський районний суд м. Львова.

Однак, враховуючи ту обставину, що він регулярно сплачує аліменти на утримання дітей, надавав посильну матеріальну допомогу для ведення господарства, що виражалось у купівлі продуктів харчування, одягу для дітей, а також те, що йому немає де ночувати, між ним та колишньою дружиною виникла усна домовленість про те, що він на протязі дня не буде навідуватись до будинку і буде приходити лише ввечері, щоб переночувати. Його така домовленість влаштовувала, оскільки його робочий день закінчується близько 20.00 год і додому після роботи він приїжджав не раніше 22.00 год, а зранку на роботу він виходив о 7.00 год.

Так тривало майже до кінця грудня 2015 року.

На початку січня 2016 року колишня дружина взагалі відмовилась пускати його як в будинок, так і в літню кухню, а тому на даний час він змушений ночувати в кабіні свого службового автомобіля, оскільки у нього немає будь якого придатного для проживання приміщення.

В подальшому, його колишня дружина звернулась з позовною заявою до суду про визнання його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Судом було надано належну правову оцінку доказам і, в результаті 11 квітня 2016 року, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у цивільній справі №466/10739/15-ц було відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання його втратившим право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1

Члени сім'ї власника житла набувають сервітут на право користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім'ї, що в його випадку мало місце 02 березня 2002 року, тобто з моменту укладення шлюбу. Умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. Ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім'ї його власника.

Не припиняє чинності цього сервітуту припинення членства сім'ї власника житла його колишніми членами сім'ї, адже це речове право, яке належить колишньому чоловікові власника житла і воно не може бути припинено в односторонньому порядку власником житла, оскільки у нього немає іншого придатного для проживання приміщення.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.406 ЦК України даний сервітут може бути припинений в разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд, однак станом на сьогоднішній день цей термін ще не закінчився.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позов підтримали, покликаючись на доводи, які викладені в позовній заяві та просили його задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні додатково пояснив, що після розлучення його дружина ОСОБА_2 умисно створювала йому перешкоди, щоб він не міг потрапити у приміщення будинку, зокрема, поміняла замки у вхідних дверях та не впускала його в будинок, він змушений був ночувати у літній кухні та у друзів. Він неодноразово викликав працівників поліції.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 позов заперечили з підстав, які викладені у письмовому запереченні на позов та просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7, ОСОБА_8,ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Судом встановлено, що 02 березня 2002 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований в Корничівській сільській раді Самбірського району Львівської області.

16 лютого 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

З пояснень позивача ОСОБА_1 вбачається, що він з моменту одруження і по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2, згідно договору дарування 2/3 частини одноквартирного будинку від 15.01.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Бігальською М.-М.Ю. за №1-59 та свідоцтва №50366 про право власності на будинок від 04 лютого 1997 року є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.16,19).

З довідки №4568 з місця проживання про склад сім'ї і прописки, яка видана ЛКП «Північне - 411» від 16.01.2017 року вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_14 Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 15 квітня 2003 року.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилася цивільна справа №466/10739/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Шевченківський відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

11 квітня 2016 року було прийнято рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи - Шевченківського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання ОСОБА_1 втратившим право на користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року було залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року встановлено, що акти ЛКП «Північне - 411» від 23.03.2015 року, 21.04.2015 року,18.06.2015року,10.09.2015року, 19.10.2015року,21.12.2015року, 12.01.2016 року,14.03.2016року,18.05.2016 року та 01.02.2016 року, якими встановлено, що ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 не проживає, не є доказом відсутності ОСОБА_1 у житловому будинку понад один рік.

Згідно з копії свідоцтва №50366 про право власності на квартиру (будинок) від 04 лютого 1997 року вбачається, що загальна площа будинку АДРЕСА_1 становить 46,20кв.м. (а.с.16).

З копії договору дарування 2/3 частин одноквартирного будинку від 25 грудня 2007 року вбачається, що одноквартирний будинок АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 31,2кв.м. та кухні, загальна площа будинку становить 46,2кв.м. До будинку відноситься комора в підвалі площею 10,0кв.м. До будинку належить цегляний сарай (а.с.19).

З пояснень позивача вбачається, що під час шлюбу ним було проведено часткову реконструкцію сараю, який він переобладнав під літню кухню, також ним було проведено капітальну реконструкцію будинку, в тому числі він за власні кошти здійснив перепланування горища, в результаті якого він обладнав на другому поверсі три житлові кімнати та коридор загальною площею 46,2кв.м.

На даний час у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, набуте за час перебування у шлюбі та покладення обов'язку з повернення одної другої частини боргу. Дана справа ухвалою від 25 березня 2016 року провадженням зупинена.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що після розлучення його дружина ОСОБА_2 умисно створювала йому перешкоди, щоб він не міг потрапити у приміщення будинку, зокрема, поміняла замки у вхідних дверях та не впускала його в будинок, він змушений був ночувати у літній кухні та у друзів. Він неодноразово викликав працівників поліції. На початку січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 відмовилася його пускати в будинок і в літню кухню, тому він змушений ночувати в кабіні автомобіля, оскільки в нього немає іншого житла.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

У відповідності до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України припинення

сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх

права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди

між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про

безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин

застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З врахуванням роз'яснень, наданих у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 41,47 Конституції України, ст. ст. 9,64,156 ЖК України, ст. ст. 15,16,405 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять копійок) витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя Д. Б. Глинська