РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017 року Провадження №2/425/37/17

Справа №425/3548/16-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Овчаренко О.Л.

при секретарі Гайворонській І.В., Вада Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Рубіжне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 22.12.1995 року він знаходився у офіційному шлюбі з ОСОБА_2, у якої на той час вже був син ОСОБА_3 Проживали вони втрьох разом у квартирі АДРЕСА_1 (колишня вулиця Леніна) в м. Рубіжне. На той час коли він, позивач мешкав разом з відповідачами у спірній квартирі, вона була державною. 18.08.1997 року відповідачі приватизували спірну квартиру у рівних долях, тобто по 1/2 частині кожному. Він, позивач не приймав участь у приватизації спірної квартири тому, що офіційно зареєструвався у спірній квартирі лише у 2004 році. У кінці 90-х років тяжко було знайти роботу в регіоні, тому він почав їздити на заробітки до Російської Федерації. Заробляв він приблизно 1000-1500 доларів на місяць. Приблизно двічі на рік він приїздив додому, привозячи кожного разу гроші у сумі 6 000 доларів США, а то і більше. ОСОБА_2 на той час ніде не працювала. Всі гроші зі свого заробітку він, позивач віддавав ОСОБА_2, яка їх збирала для ремонту у спірній квартирі, а частину грошей витрачала на своє та відповідача ОСОБА_3 проживання. У 2001 році за наполяганням ОСОБА_2 він, позивач продав належну йому квартиру, а гроші від її продажу віддав ОСОБА_2, щоб вона їх теж витратила на ремонт спірної квартири. Зібравши достатню суму зароблених ним, позивачем грошей, відповідач ОСОБА_2 почала робити в квартирі капітальній ремонт. За період проживання з ОСОБА_2 за зароблені ним, позивачем гроші у спірній квартирі були зроблені поліпшення, які істотно вплинули на вартість спірної квартири: встановлені двійні вхідні двері; замінені всі вікна та входи на лоджію з деревяних на металопластикові; зроблено перепланування - зєднані санвузол з ванною та зроблена там тепла підлога; зміщений вхід у залу; подовжена кухня; вирівняні всі стіни; зроблені підвісні стелі; встановлено автономне опалення; засклена та утеплена лоджія; підлога застелена лінолеумом; у ванній встановлена душова кабіна; замінені міжкімнатні двері та інше. Так, згідно звіту ТОВ Агентства з нерухомості «ДИСКОНТ» невідємні поліпшення спірної квартири склали суму 168701,00 грн. Вартість спірної квартири без поліпшень складає суму 142839,00 грн., а з поліпшеннями - 311540,00 грн., отже вартість спірної квартири внаслідок його, позивача грошових затрат виросла на 54,15%. 20.09.2016 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/2 частку спірної квартири, який намагається в судовому порядку виселити його, позивача зі спірної квартири. 21.09.2016 року шлюб між ним, позивачем та ОСОБА_2 розірвано. Однак, виходячи з наведеного вище він, позивач вважає, що має право на 1/4 частку спірної квартири. Просить визнати, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 (колишня вулиця Леніна) м. Рубіжного Луганської області є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ним, позивачем право власності на 1/4 зазначеної квартири; визнати частково недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від 20.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, в частині, що ОСОБА_2 не мала права дарувати ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (колишня вулиця Леніна) м. Рубіжного Луганської області, а мала дарувати лише 1/4 частину зазначеної квартири; стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та, будучи допитаним судом за його згодою в якості свідка, пояснив, що після укладення шлюбу з ОСОБА_2 він прийняв прізвище ОСОБА_2, а також змінив ім,я з ОСОБА_5 на ОСОБА_5. В 1997 році він, позивач поїхав на заробітки до Російської Федерації, а ОСОБА_2, залишившись вдома, ніде не працювала, займалась вихованням сина ОСОБА_3 та домашнім господарством. Він, позивач в Російській Федерації офіційно отримував заробітну плату та ще мав неофіційний дохід, що в загальній сумі складало не менше 1000 доларів США. Приїздив він додому приблизно три рази на рік та привозив не менше 4000 доларів США кожного разу. В Російській Федерації він майже не мав ніяких витрат, його проживання оплачувало підприємство, де він працював. Весь свій заробіток він у Російській Федерації міняв на долари США та привозив ОСОБА_2 Також у його, позивача власності була квартира, яку він порадившись з ОСОБА_2, продав. Всі гроші від продажу власної квартири, а також гроші, які він привозив з Російської Федерації, пішли на капітальний ремонт спірної квартири, в якій він проживав разом з відповідачами. Ремонт квартири тривав приблизно з 2005-2006 року по 2009 рік. За його, позивача підрахунками на капітальний ремонт квартири було витрачено 15 000 доларів США по курсу 8 грн. за 1 долар. Доказів тому, скільки грошей він, позивач привозив із заробітків та скільки з них віддав відповідачу у нього немає, бо вони проживали однією сім'єю. Після того як він, позивач перестав їздити на заробітки, ОСОБА_2 розлучилася з ним та стала виганяти його з квартири. Йому, позивачу нікуди піти жити, іншого житла він не має, а майже всі зароблені ним гроші було вкладено в ремонт квартири, на 1/4 частки якої він і просить визнати його право власності.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві обставинам, та додатково суду пояснив, що за період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вартість квартири, розташованої за адресою: м.Рубіжне, вул.Володимирська (колишня Леніна), 43/54, істотно збільшилась за рахунок проведення в ній капітального ремонту, що підтверджується відповідним звітом про визначення вартості невід'ємних поліпшень нерухомого майна, наявним в матеріалах справи. Такий капітальний ремонт квартири було зроблено саме за кошти позивача, які він заробляв не один рік в Російській Федерації, а також за кошти отримані позивачем від продажу належної йому квартири, бо ОСОБА_2 не працювала. Саме внаслідок істотного збільшення вартості спірного майна за рахунок грошових затрат позивача вважає, що є всі достатні правові підстави для задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні та, будучи допитаним судом за його згодою в якості свідка, пояснив, що його мати ОСОБА_2 одружилась з позивачем, коли він був ще малий. В кінці 90-х років позивач поїхав до Російської Федерації на заробітки, приїздив дуже рідко, один чи два рази на рік. Його, відповідача мати до 2006 року працювала на заводі, потім продавала мед з пасіки та займалась мережевим маркетингом. Жодних коштів позивач ОСОБА_2 не надавав, скаржився, що грошей, які він заробляє, не вистачає. Коли позивач приїздив з Російської Федерації, то міг купити тільки харчі. В 2007 році він, відповідач закінчив технікум. Дід та баба подарували йому гроші в сумі 10000 гривень. З цих грошей за 6000 гривень він, відповідач в спірній квартирі встановив індивідуальне опалення. В кінці 2007 року разом з позивачем він, відповідач поїхав на заробітки до Російської Федерації. Вони жили разом в гуртожитку, їх заробітна плата складала від 6000 до 10000 тисяч рублів. В 2008 році він, відповідач повернувся до м.Рубіжного. В 2009 році він, відповідач зняв зі свого депозиту у банку 16500 гривень, а його матір ОСОБА_2 зняла зі свого депозиту 2500 гривень. На ці гроші ним та його матір,ю було вирішено зробити ремонт в спірній квартирі. В 2009 було куплено всі необхідні матеріали для ремонту і цього ж року в квартирі замінили вікна і раму на балконі, міжкімнатні двері в кількості трьох штук, вхідні двері на балкон у кількості двох штук, зєднали туалет з ванною, поклеїли шпалери, поклали лінолеум на підлогу, поклали плитку в ванній кімнаті, зробили підвісні стелі з пластику в кухні, ванній кімнаті, коридорі, в ванній кімнаті також було встановлено душову кабінку, унітаз, раковину. Частину ремонтних робіт він зробив своїми силами. Восени 2009 року вони повністю закінчили ремонт. В основному на ремонт були витрачені його, відповідача кошти і частина коштів його матері. В 2015 році позивач повернувся до Рубіжного, а в 2016 році розлучився з ОСОБА_2

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість, та пояснив, що до 2006 року відповідач ОСОБА_2 працювала на заводі «Зоря», після цього неофіційно здійснювала продаж меду, займалась мережевим маркетингом, тобто мала певний дохід. Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти того, що позивачем було вкладено значні кошти в поліпшення спірної квартири, оскільки ремонт робився в більшій частині за кошти відповідача ОСОБА_3, а в меншій за її кошти. Позивачем взагалі не надано доказів тому, що ремонт в квартирі робився за його кошти. Окрім того, наданий позивачем звіт про визначення вартості невід,ємних поліпшень нерухомого майна не є належним доказом такого збільшення, зокрема, і тому, що має значні недоліки, помилки, тощо. Окрім того, представник відповідачів зазначив, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18.08.1997 року спірна квартира до 21.09.2016 року належала обом відповідачам на праві спільної часткової власності. Згідно чинного законодавства кожен учасник володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Твердження позивача про можливість виникнення у нього права спільної сумісної власності з ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири без врахування права на частку в неподільній квартирі, що належить ОСОБА_3, прямо суперечить приписам ЦК України та статті 62 СК України. Разом з тим, ч. 1 ст. 62 СК України не передбачає виникнення спільної власності у осіб, відношення між якими не грунтуються на шлюбі. Позивач не наводить інших підстав для виникнення права спільної сумісної власності у нього та відповідачів на квартиру, що знаходилась у власності двох відповідачів з частками не виділеними в натурі. Відповідно і не може виникати законних підстав для поділу частки в праві власності на одну квартиру у спільну часткову позивача і відповідача ОСОБА_2, наслідком чого, крім вищезазначеного, безпідставно виникає право спільної часткової власності у ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 Стосовно вимоги про визнання частково недійсним договору дарування 1/2 частки спірної квартири з підстав відсутності права ОСОБА_2 на відчуження всієї належної їй частки слід зазначити, що в момент укладення договору дарування станом на 20.09.2016 року не існувало будь-яких рішень суду або інших правових підстав для виникнення титульного права позивача на частку квартири, належну ОСОБА_2, щоб виключило її право на розпорядження її правом. Отже на 20.09.2016 року дії власника частки квартири ОСОБА_2 з дарування своєму синові ОСОБА_3 не суперечили вимогам, встановленим ст.203 ЦК України. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його товаришем. З 2000 року по 2015 рік вони з позивачем працювали в м. Москва Російської Федерації на фірмі «Монтаж ТП» водіями, разом жили в гуртожитку. Вони заробляли досить значні кошти. Офіційна зарплата та кошти, які вони отримували неофіційно, в сукупності складали приблизно 1000 доларів США в місяць. Він, свідок декілька разів особисто передавав від позивача його дружині ОСОБА_2 гроші, це було приблизно 3000 4000 доларів США. Позивач казав, що передає ці кошти на ремонт квартири. Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що давно знайома з ОСОБА_2, потім познайомилась і з її чоловіком ОСОБА_1, дружили сімями. Їй, свідку відомо, що позивач їздив на заробітки до м.Москва і заробляв гроші в доларах. Про це їй розповідала ОСОБА_2 Неодноразово ОСОБА_2, а іноді разом з позивачем приходили до неї, свідка додому і цікавились ремонтом, бо теж збирались в своїй квартирі робити ремонт. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 22.12.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21.09.2016 року (а.с.18). З копії свідоцтва на право власності на житло від 18.08.1997 року, виданого Управлінням міського комунального майна м.Рубіжне Луганської області згідно з розпорядженням (наказом) від 15.08.1997 року за №227, вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: м.Рубіжне, вул.Леніна, 43/54, належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». (а.с.15) Тобто зазначена квартира передана у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у порядку приватизації державного житлового фонду. А майно, набуте громадянами у порядку приватизації, є їх власністю і не може вважатися майном нажитим подружжям за час шлюбу у розумінні ст.22 КпШС України, оскільки не породжує виникнення права власності на це майно членів їх сім'ї, які не мали право на приватизацію цього житла. Згідно розпорядження міського голови м.Рубіжне №36 від 15.02.2016 року «Про перейменування вулиць м.Рубіжне» вулицю Леніна перейменовано на вулицю Володимирську. На підставі договору дарування від 20.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, ОСОБА_2 передала безоплатно у власність 1/2 частку житлової квартири №54, яка знаходиться за адресою: Луганська область, м.Рубіжне, вулиця Володимирська (до перейменування вулиця Леніна), будинок №43, а ОСОБА_3 прийняв зазначену 1/2 частку цієї квартири на умовах, обумовлених цим договором. (а.с.16-17) Відповідно до ст.25 КпШС України, що діяла на момент отримання у власність відповідачем ОСОБА_2 1/2 частки квартири, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.62 СК України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вбачається, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Проте, для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Свої вимоги позивач мотивував тим, що за період перебування з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі спірне майно було покращене за рахунок його, позивача коштів, а саме було проведено капітальний ремонт, в результаті якого вартість квартири істотно збільшилася. Так, на підтвердження істотного збільшення вартості спірного майна позивачем надано звіт про визначення вартості нерухомого майна: невід'ємних поліпшень двокімнатної квартири, загальною площею 49,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, виконаний станом на 11.11.2016 року, згідно якому вартість поліпшень рівна різниці між ринковою вартістю об'єкта з поліпшеннями 311540 грн. (100%) та ринковою вартістю об,єкта до виконання невід'ємних поілпшень -142839 гн. (45,85%). Таким чином, ринкова вартість невід'ємних поліпшень зазначеної квартири визначена порівняльним підходом та складає 168701 грн. (54,15%). (а.с.42-73). Допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста ОСОБА_9 пояснив, що він є оцінювачем за напрямком оцінки об'єктів у матеріальні формі. На замовлення ОСОБА_1 ним було складено звіт про визначення вартості невід'ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 станом на 11.11.2016 року. Ним, оцінювачем особисто було проведено огляд квартири. Для визначення вартості таких поліпшень потрібно визначити вартість квартири без поліпшень станом на дату оцінки і з поліпшеннями станом на дату оцінки. Стан квартири до зроблених в ній поліпшень він, оцінювач зміг визначити тільки на підставі анкети, заповненої замовником, бо інших документів йому надано не було. Технічний паспорт на квартиру, кошторисна документація замовником йому не надавались. Він оцінювач, не міг достовірно встановити, що замовник приймав участь у здійсненні поліпшень. Зазначив про це у своєму звіті зі слів ОСОБА_1 Ринкову вартість невід,ємних поліпшень квартири він визначив за допомогою порівняльного підходу, а саме шляхом порівняння найбільше близьких за характеристиками з об,єктом оцінки квартир без індивідуального опалення зі старим ремонтом та квартир з індивідуальним опаленням з новим високоякісним ремонтом. Відповідно до ст. ст.58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається зі звіту про визначення вартості нерухомого майна: невід'ємних поліпшень двокімнатної квартири, загальною площею 49,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, при встановленні вартості невід'ємних поліпшень квартири було використано лише порівняльний підхід. Звітом визначена ринкова вартість невід'ємних поліпшень шляхом порівняння ринкової вартості квартири без поліпшень станом на дату оцінки та ринкової вартості квартири з поліпшеннями станом на дату оцінки без врахування дійсної вартості таких поліпшень. Так, вартість поліпшень визначена як середня арифметична вартість між скорегованими вартостями об`єктів-аналогів у вигляді квартир у м.Рубіжне Луганської області, розташування і вартість яких взяті з посиланням на джерела - інтернет-сайти, де розміщена інформація про їх продаж. Зі звіту не вбачається вказівки на ринкову вартість квартири станом до початку проведення ремонтних робіт та ринкову вартість квартири після проведення ремонтних робіт, відсутній висновок про істотне збільшення вартості квартири і причинно-наслідувальний зв`язок між істотним збільшенням вартості квартири, якщо воно відбулося, та проведеними ремонтними роботами. Окрім того, суд звертає увагу на те, що вихідні дані для проведення оцінки (період часу, в який проводився ремонт, стан квартири до поліпшень, стан квартири після зроблених в ній поліпшень, тощо) оцінювачем було взято з анкети замовника, при цьому ані технічний паспорт на квартиру, ані кошторисна документація оцінювачу не надавалась. Також суд звертає увагу, що при складенні звіту оцінювачем було порівняно вартість квартир-аналогів зі старим ремонтом та вартість квартир з новим високоякісним ремонтом, при цьому в звіті зазначено, що останні ремонтні роботи в спірній квартирі були проведені ще в 2009 році, тобто за 8 років до складення звіту. Оцінювач, який склав цей звіт, не попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст.384,385 КК України, за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. Отже,суд вважає, що зазначений вище звіт із наведених вище підстав не може бути визнаний належним доказом на підтвердження істотного збільшення вартості спірного майна. Суд зазначає, що стороні позивача роз'яснювалося судом право заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування істотності збільшення вартості спірного майна, однак, сторона позивача даним правом не скористалася, посилаючись на те, що зазначений вище звіт є належним доказом істотного збільшення вартості майна. Таким чином, належних доказів, які б підтверджували саме істотне збільшення вартості спірного майна внаслідок здійснених за період шлюбу за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя поліпшень як об'єкту нерухомості, його кількісних та якісних характеристик, позивачем та його представником суду не надано і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Отже, з урахуванням встановленого та положень вищевказаних норм суд дійшов висновку, що за відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості спірного нерухомого майна, відсутні і підстави для визнання 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а відтак, немає і підстав для визнання за позивачем права власності на 1/4 частки спірного майна. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. У ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що оскільки позивачем не доведено, що 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, є об'єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, тому відсутні підстави для визнання договору дарування 1/2 частки квартири від 20.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, частково недійсним. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5-11, 57-61, 60-61, 212-215, 292 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання 1/2 частки нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/4 частку нерухомого майна, визнання частково недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Рубіжанський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Овчаренко