АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним в якому просила визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачами.

Справа № 755/14989/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8780/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_2. Разом з нею співвласниками даної квартири є її чоловік ОСОБА_6, син - ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_2 21.03.2016 року її дочка подарувала ОСОБА_3 свою частину квартири. В цей же день вона уклала договір позики грошей з ОСОБА_3 на суму 142000 грн. Дані договори були укладені дочкою на вкрай невигідних умовах. За договором позики її дочка отримала на руки лише 41 000 грн. Через укладенні договори в її сім'ї склалася дуже неприваблива, напружена психологічна атмосфера через постійні телефонні дзвінки про те, що на подаровану частину квартири будуть заселятися нові власники. 16.09.2016 року засобами поштового зв'язку вона одержала лист-заяву, в якій ОСОБА_3 повідомляє про намір продати 1/4 частину квартири. З пояснень дочки їй відомо, що ОСОБА_2 уклала договір позики для придбання наркотичних засобів чи психотропних речовин, відсутність вживання яких в неї завжди викликає розлади психіки. Її дочка є наркозалежною особою, тобто страждає хронічною формою наркотичної залежності. За відсутності потрібної їй для підтримки організму дози у такий час перебуває у тяжких для неї обставинах. Укладання двох договорів в один день одночасно, на думку позивача, викриває приховану форму плати за продаж позичальником відповідачці частини у формі дарування, що є істотним дефектом юридичної природи договору дарування і підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та не правильне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не правильно встановив суть правовідносин, оскільки основною нормою матеріального права, яку позивач просила застосувати до спірних договорів, це ст.362 ЦК України, оскільки відповідачами було порушено її переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності на квартиру.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомила, а тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право власності належала ОСОБА_1., ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних частках (а.с.5).

21.03.2016 року був укладений договір дарування 1/4 частки квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується копією договору (а.с.112).

Даний договір є оспорюваним. Позивач вважає, що даний договір укладений на вкрай невигідних умовах під впливом зазначених тяжких обставин та не відповідав внутрішній волі відповідача ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність впливу тяжких обставин та вкрай невигідних умов при укладанні спірного договору дарування між відповідачами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, не взяв до уваги усіх наведених нею доводів для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції правильно встановив та вказав, що згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції правильно вказав, що якщо вважати наявність боргу та укладання договору дарування, яке фактично позивач вважає договором купівлі-продажу та той факт, що частина квартири відповідачем відчужувалася, у зв'язку з необхідністю придбання наркотичних засобів, тяжкою обставиною, під впливом якої вона вчинила правочин, такий правочин не може бути визнаний недійсним на підставі ст.233 ЦК України, оскільки для кваліфікації правочину за ст.233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність двох умов: впливу тяжкої обставини та вчинення правочину на вкрай невигідних умовах.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу, з урахуванням тих вимог, які були заявлені позивачем.

Доказування позивачу у даній справі побудовані виключно на її припущеннях та не підтверджуються жодними належними та достовірними доказами.

Доводи апелянта про те, що договором дарування було порушене її право на переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності на квартиру, передбачене ст.362 ЦК України, виходячи з наступного.

Згідно положень ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Тобто, як вбачається із вказаної апелянтом норми права, переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільні власності, з'являється у співвласника тільки тоді коли мова йде про продаж майна, в даній же справі 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 була не продана, а подарована ОСОБА_2 ОСОБА_9, відповідно до договору дарування від 21.03.2016 року (а.с.112). На зазначені правовідносини положення ст.362 ЦК України не поширюються.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді