Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/1663/16-ц

2/330/28/2017

"16" травня 2017 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Федорець С.В.

при секретарі: Шеліповій Ю.О.

за участю прокурора: Василяускас В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, відділу Держземагенства в Якимівському районі Запорізької області, треті особи - обслуговуючий кооператив "Любава Приазов'я", Якимівська РДА, про визнання недійсним держакту про право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним держакту про право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки за наступними підставами.

Як вказує позивач, у його власності (на підставі свідоцтва про право власності від 17.12.2012 року) знаходиться літній будинок на території бази відпочинку "Любава" за адресою: ОСОБА_3, смт Кирилівка, Якимівського району Запорізької області. В ході користування цим будинком у позивача виникли складності у користуванні пляжем, оскільки його частина, а думку позивача, незаконно була передана у приватну власність. Так, земельна ділянка площею 0,0812 га була придбана відповідачем за договором купівлі-продажу від 28.07.2010 року, на підставі якого відповідач отримав державний акт про право власності на цю земельну ділянку серії ЯЛ №127877 від 23.02.2012 року. При цьому позивач вказує, що раніше спірна земельна ділянка була складовою частиною земельної ділянки площею 2,0 га, на яку було оформлено держакт на ім'я ОСОБА_4, який постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11.05.2011 року був визнаний незаконним та скасований, визначено, що зміна цільового призначення цієї земельної ділянки на "ведення особистого селянського господарства" є протизаконною. Також ухвалою Якимівського районного суду від 13.07.2015 року було роз'яснено цю постанову і зазначено, що причиною скасування державного акту є також та обставина, що вона знаходиться в межах пляжної зони прибрежних захисних смуг Азовського моря, на відстані менш, ніж 100 метрів від урізу води. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка, яка належить відповідачеві, входила до складу цієї земельної ділянки площею 2,0 га, щодо якої було встановлено про незаконність змін її виділення та зміни її цільового призначення, а також посилаючись на те, що перебування у приватній власності землі у пляжній зоні порушує права позивача як громадянина України щодо вільного користування цією землею у режимі, який може бути встановлено виключно державою, а не приватною особою на свій розсуд, позивач вважає, що державний акт про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2. виданий незаконно, а земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність у відповідності до вимог діючого законодавства.

На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним держакт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 72 серії ЯЛ №127877, виданий 23.02.2012 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі на ім'я відповідача, та повернути зазначену земельну ділянку у власність держави.

У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі.

Прокурор позицію позивача підтримав у судовому засіданні повністю, пояснивши, що 11.05.2011 року постановою Якимівського районного суду, яка була залишена в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2012 року, було задоволено позов прокурора Якимівського району, визнано незаконним та скасовано право власності на земельну ділянку площею 2,000 га з кадастровим номером :11:003:0078, серії ЯЖ №453734 від 07.08.2009 року, виданого з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4, та скасовано його державну реєстрацію. Вказаною постановою суду було встановлено, що зазначена земельна ділянка площею 2,000 га знаходиться у межах пляжної зони прибрежних захисних смуг Азовського моря, на відстані менш, ніж 100 метрів від урізу води та відноситься до земель рекреаційного призначення, тому зміна цільового призначення цієї землі є незаконним. Відповідно до інформації Держземагенства у Якимівському районі від 09.10.2010 року №455, ОСОБА_4, отримавши у власність земельну ділянку площею 0,000 га з кадастровим номером :11:003:0078, провела її поділ на 51 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, 24 з яких, загальною площею 1,0806 га, на підставі договору купівлі-продажу №2900 від 10.06.2010 року продала ОСОБА_5, яка об'єднала придбані земельні ділянки та отримала державний акт про право власності на земельну ділянку площею 1,0806 га з кадастровим номером :11:003. У свою чергу ОСОБА_5 провела поділ своєї земельної ділянки на декілька менших, одну з яких, площею 0,0812 га з кадастровим номером :11:003:0172, продала ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 28.07.2010 року №4051, який на підставі цього договору отримав державний акт про право власності на земельну ділянку на своє ім'я. Таким чином, прокурор зазначає, що, оскільки спірна земельна ділянка входить до складу земельної ділянки, щодо якої встановлено незаконність її вибуття з державної власності, позовні вимоги є цілком обгрунтованими і земельна ділянка підлягає поверненню державі, а державний акт на ім'я відповідача - скасуванню.

Стороною відповідача ОСОБА_2 були подані письмові заперечення, які відповідачем та його представниками були повністю підтримані у судовому засіданні та зазначено, що позов не визнається повністю з наступних підстав.

Так, представник відповідача ОСОБА_2 вважає, що позивачем не надано жодного доказу на обгрунтування порушення його прав чи охоронювальних законом інтересів, тому заявлення таких позовних вимог є зловживання своїми процесуальними правами з боку позивача з метою обмеження прав відповідача, що, зогляду на норми цивільно-процесуального законодавства та рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, є беззаперечною підставою для відмови у задоволенні таких вимог. При цьому, представник відповідача посилається на те, що в ході розгляду справи №330/1944/14-ц апеляційною та касаційною інстанцією було встановлено відсутність у даному випадку порушень прав позивача ОСОБА_1 Крім того, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_5 спірна земельна ділянка належала на законній підставі і вона, укаладючи договір купівлі-продажу ділянки з відповідачем мала повний та достатній обсяг дієздатності, тому цей договір є законним, а вимог про його недійсність позивачем не заявлено, вимога ж про скасування державного акту є похідною і залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний держакт. Також представник відповідача вказує на непорушність права власності, згідно до цивільного законодавства, норм Конституції України та рішень ЄСПЛ, та вважає, що відповідач у відповідності до цільового призначення земельної ділянки має право проводити на ній будівництво, хоча позивачем, на думку сторони відповідача, не надано жодного доказу на підтвердження посилань щодо наміру відповідача здійснити будівництво на спірній земельній ділянці та з приводу порушень при цьому норм водного та земельного законодавства.

Окремо представник відповідача вказує на незаконність, на його думку, вступу прокурора до участі у даній справі, оскільки, по-перше, не надано доказів неналежного виконання державними органами (РДА та Держгеокадастром) своїх функцій щодо контролю за використанням земель, по-друге, прокурором на надано підтвердження того, що до прокуратури зверталися такі органи з приводу порушення прав держави внаслідок здійснення відповідачем свого права власності на спірну земельну ділянку.

На підставі наведеного сторона відповідача просить відмовити у позові в повному обсязі.

Представник відповідача - Якимівського відділу Держгеокадастру України в Запорізькій області проти задоволення позову заперечував, не вбачаючи у діях відділу Держкомзему України в Якимівському районі, як свого попередника, порушень водоохоронного і земле охоронного законодавства.

Представник третьої особи - обслуговуючого кооперативу "Любава Приазов'я" підтримав позовні вимоги в повному обсязі у судовому засіданні.

Представник третьої особи - Якимівської РДА до судового засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням слухати справу у відсутність представника РДА та письмові пояснення, з яких вбачається, що позовні вимоги третя особа не підтримала, вказавши на відсутність підстав вважати, що у даному випадку порушуються охоронювальні законом права позивача, та на відсутність у позивача повноважень щодо захисту прав територіальної громади або держави. Проте, голова Якимівської РДА у своїй заяві просить суд вирішити спірне питання у відповідності до діючого законодавства.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, з приводу вступу до справи прокурора, відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ч. 2 ст. 45 ЦПК України, прокурор в межах повноважень, визначених законом, може вступити за своєю ініціативою у справу, провадженні у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду.

Як вбачається з заяви, поданої керівником Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, під час ознайомлення в порядку ст. 46 ЦПК України, зі змістом позову ОСОБА_1, було встановлено наявність підстав вбачати порушення інтересів держави та інтересів територіальної громади, що зумовлює органи прокуратури здійснити вступ у дану справу.

При цьому, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень «інтересів держави» необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає про порушення або загрозу порушення «інтересів держави», якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади , орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

На думку сторони відповідача, прокурором не надано доказів такого не здійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідними органами.

Однак, ці твердження, на думку суду, є суперечливими, оскільки сам представник відповідача зазначає про те, що представники як Держгеокадастру, так і Якимівської РДА висловили свою позицію про те, що на їх думку у даному разі права позивача не порушені, тому позов задоволенню не підлягає. Але при цьому жоден з них не висловив своєї думки з приводу вимоги повернення до державної власності спірної земельної ділянки, законності її вибуття з державної власності, а просили прийняти суд рішення у відповідності до вимог діючого законодавства у їх відсутність.

Крім того, судом враховується також те, що з 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, з дня набрання останнім чинності землі державної та комунальної власності вважаються розмежованими.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону з дня набрання чинності цим Законом у державній власності залишаються землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, органом, уповноваженим державою розпоряджатись землями державної власності рекреаційного призначення на території Запорізької області є Якимівська РДА.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру в Якимівському районі від 03.01.2017 №10-28-0.3-3896/2016 земельна ділянка з кадастровим номером :11:003:0172 розташована на території Кирилівської селищної ради, Якимівського району, Запорізької області поза межами населеного пункту.

Однак, з моменту вибуття із власності держави спірної земельної ділянки по теперішній час Якимівська РДА жодних заходів щодо захисту інтересів держави з метою повернення у власність держави спірної земельної ділянки не вжито.

Таким чином, Якимівською РДА не здійснюється захист порушених інтересів держави.

При цьому, у даному випадку дійсно вбачається порушення інтересів держави, оскільки, згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Інтереси держави в розумінні ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у сфері земельних відносин також полягають у забезпеченні потреби суспільства у володінні, користуванні та розпорядженні землями державної та комунальної власності, які є обєктами права власності Українського народу, виключно на підставі Закону.

Так, відповідно до вищевказаних норм Земельного кодексу землі прибережних захисних смуг Азовського моря, у тому числі пляжів (100 м. від урізу води) можуть перебувати виключно у комунальній або державній власності, та не можуть знаходитись у приватній власності.

Зазначене обумовлене саме обмеженим режимом використання таких земель та меті, з якою прибережні захисні смуги встановлюються, а саме для охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Перебування цих земель у приватних руках позбавляє державу можливості досягнення вищевказаної мети, можливості контролювати стан використання таких земель, зокрема пляжів, що є безпосереднім порушенням її інтересів, та інтересів територіальної громади, члени якою мають право не тільки вільного використання пляжної зони, а й вільного доступу до моря через такі земельні ділянки.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду «інтересам держави» і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для вступу по справи суду за позовами інших осіб.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку, саме в ході розгляду справи, зазначені органи неналежним чином виконували захист інтересів держави, що й обумовило вступ прокурора до участі у справі, тому доводи сторони відповідача з приводу незаконності такої участі суд вважає безпідставними.

Щодо суті заявленого позову.

Як вбачається з постанови Якимівського районного суду від 11.05.2011 року, у справі № 2а-4/11, залишеною в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2012 року, проведеною прокурором Якимівського району перевіркою встановлено, що на земельну ділянку площею 2,00 га, яка розташована за межами населеного пункту Кирилівської селищної ради пгт. Кирилівка Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_3, громадянкою ОСОБА_6 на підставі незаконного розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації було отримано державний акт на право власності земельної ділянки від 13.07.09 серія ЯЖ №453724, кадастровий номер :11:003:0078, для ведення особистого селянського господарства.

На підставі договору дарування земельної ділянки № 556 від 13.07.2009р. право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОК «Прайм», виданий державний акт про право власності на земельну ділянку ЯЖ № 453736 від 20.07.2009р. № 67.

За договором дарування земельної ділянки № 613 від 21.07.2009р. вказана земельна ділянка оформлена на ОСОБА_7, виданий державний акт про право власності на земельну ділянку ЯЖ № 453734 від 20.07.2009р. № 95.

За результатами розгляду протесту прокурора Якимівського району від 29.09.2009 № 15/3240, розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації 24.04.2009 № 390, яке стало правовою підставою для видачі оспорюваного державного акту скасовано розпорядженням голови Якимівської районної державної адміністрації № 1097 від 28.12.2009, як незаконне.

При складанні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки 2,0000 га в натурі (на місцевості) та внесення відомостей про неї до автоматизованої системи державного земельного кадастру, не виконані відповідні процедури щодо виявлення на земельній ділянці нерухомого майна.

З Державного акту на право власності на земельну ділянку 2,0000га, виданого громадянці ОСОБА_7 вбачається цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, тобто не відповідає цільовому призначенню земельної ділянки.

Зміна цільового призначення земель рекреаційного призначення не входить до компетенції районної державної адміністрації. Порядок зміни цільового призначення землі проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до наданих їм повноважень згідно постанови КМ України «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» № 502 від 11.04.2002 року. У відповідності до вказаної постанови зміна цільового призначення земельних ділянок - рекреаційного призначення, які розташовані за межами населених пунктів проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України на підставі висновку обласної державної адміністрації, розробленого у відповідності до проектних матеріалів та висновків наданих районною державною адміністрацією.

Пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 за № 354/3647 складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і обєднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановчих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку з відповідною технічною документацією. Пунктом 2.8. цієї Інструкції на плані меж земельної ділянки в бланку державного акта показуються всі елементи меж.

Відповідно до плану меж земельної ділянки кадастровий номер :11:003:0078 на бланку державного акту на право власності земельної ділянки від 13 липня 2009, серія ЯЖ № 453724, виданого громадянці ОСОБА_7 для ведення особистого селянського господарства та зареєстрованого відділом Держкомзему у Якимівському районі, Запорізької області за № 95, не містить опису меж.

Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_4 видано з порушенням положень ст. 52 Земельного кодексу України, яка передбачає, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначення, а також негативно впливає, або може вплинути на природний стан цих земель.

Згідно вимог ст. 143 Земельного кодексу України права власності на вказану земельну ділянку мають бути примусово припинені, а державний акт та договір купівлі продажу скасовані судом.

На зазначених вище підставах Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11.05.2011 року адміністративний позов прокурора Якимівського району в інтересах територіальної громади Кирилівської селищної ради до ОСОБА_7, Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при державному комітеті України по земельних ресурсах, в особі Запорізької регіональної філії Якимівського районного відділу, Якимівської районної державної адміністрація, треті особи: ПП Антонюк ОСОБА_8, ВАТ «Еспотранс», задоволено, - вирішено визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,000 га серії ЯЖ №453734 від 07 серпня 2009 року, що розташована на території Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, кадастровий номер :11:003:0078, виданого з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_6, скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку площею 2,000 га серії ЯЖ №453734 від 07 серпня 2009 року. При цьому суд зазначив, що спірний державний акт як і його реєстрація суперечать нормам чинного законодавства.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 13 липня 2015 року (головуючий суддя Куценко О.О.) розяснено Постанову від 11 травня 2011 року, і зазначено, що причиною скасування державного акту є також та обставина, що частина земельної ділянки загальною площею 2,000 га., кадастровий номер :11:003:0078, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташована на території Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області знаходиться в межах пляжної зони прибережних захисних смуг на відстані менш ніж 100 метрів від урізу води.

Тобто, відповідно до вищенаведеної постанови Якимівського районного суду Запорізької області, якою визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,000 га серії ЯЖ №453734 від 07 серпня 2009, що розташована на території Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, кадастровий номер :11:003:0078, всі наступні договори купівлі продажу зазначеної земельної ділянки є такими, що укладені із порушенням закону.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень представника відповідача ОСОБА_2 про те, що не надано підтвердження знаходження вказаної земельної ділянки на відстані менш, ніж 100 метрів від урізу води, оскільки цей факт встановлено рішенням суду, що набрало законної чинності, тому, на підставі положень ст. 61 ч. 3 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Також встановлено, що відповідно до листа відділу Держземагенства у Якимівському районі від 09.10.2010 №455, ОСОБА_4, отримавши у власність земельну ділянку площею 2,000га (кадастровий номер :11:003:0078) для ведення особистого селянського господарства, провела послідуючий поділ цієї земельної ділянки на 51 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами від :11:003:0112 по :11:003:0162.

Державні акти на право власності на земельну ділянку було зареєстровано 23.04.2010 за №77 по №26 відповідно.

10.06.2010 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу №2900 продає ОСОБА_5 24 земельні ділянки, яка на підставі вказаного договору купівлі продажу та технічної документації обєднує придбані земельні ділянки в одну та отримує державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,0806 га з кадастровим №:11:003. Цільове призначення землі не змінювалось.

Після поділу вказаної земельної ділянки ОСОБА_5, на підставі договору купівлі продажу від 28.07.2010 №4051, продала ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0812 га, кадастровий номер :11:003:0172, який в свою чергу отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку ЯЛ №127887, виданий 23.02.2102 відділом Держкомзему України в Якимівському районі, Запорізької області.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :11:003:0172, державний акт про власності на яку оспорюється в даному провадженні, раніше входила до складу земельної ділянки площею 2,0га, кадастровий № :11:003:0078, державний акт про право власності на яку було визнано незаконним і скасовано Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11 травня 2011 року по справі № 2а-4/2011.

Враховуючи викладене, безпідставними є доводи сторони відповідача ОСОБА_2 про те, що не доведено факт входження спірної земельної ділянки до складу земельної ділянки площею 2,000 га.

Також судом було встановлено, що у 2016 році відповідач ОСОБА_2 на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства площею 0,0812 га, розташованій в Кирилівській селищній раді Якимівського району Запорізької області, кадастровий № :11:003:0172, почав виконання будівельних робіт, що знайшло відображення в листі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 03.11.2016р. № 1008-22.2/3382, який повідомив, що дійсно на земельній ділянці ведуться будівельні роботи, а на гр. ОСОБА_2 складені адміністративні матеріали для притягнення до адміністративної відповідальності за порушення чинного законодавства, та надано обовязковий до виконання припис від 02.11.2016р. №156 про зупинення будівельних робіт.

При цьому, представник відповідача ОСОБА_2 ці факти у судовому засіданні заперечувала, в той час як сам відповідач ОСОБА_2 зазначені обставини у судовому засіданні особисто підтвердив.

З приводу тверджень представника відповідача про те, що межі пляжної зони у даному випадку не були визначені, тому не доведено факт перебування спірної ділянки саме у пляжній зоні, а також з приводу того, що незрозумілим є, які саме права позивача порушуються, суд зважає на наступне.

Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови та землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положенням ч. 1 ст. 3 ВК України, усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води, а саме природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносять землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (ст.ст. 1, 88, 90 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 62 Земельного кодексу України). Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів, з урахуванням містобудівної документації.

Відповідно до ст. 90 ВК України, прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об'єктів, об'єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об'єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд.

В силу ч.3 статті 62 Земельного кодексу України, що встановлює режим прибережних захисних смуг вздовж морів і лиманів, у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Право на землі водного фонду, встановлене ст. 59 Земельного кодексу України, передбачає можливість передачі юридичним особам, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування земельних ділянок прибережних захисних смуг із земель водного фонду на умовах оренди (ч. 4 ст. 59 цього Кодексу). При цьому за положеннями ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно статті 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Користування пляжною зоною у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів здійснюється з дотриманням вимог щодо охорони морського середовища, прибережної захисної смуги від забруднення та засмічення і вимог санітарного законодавства.

Також, згідно статті 89 Водного кодексу України у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Оскільки огородження земельної ділянки згідно статті 88 Водного кодексу України проводиться з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, то в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає:

1.території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями;

2.прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів;

3.скелі, інші гірські утворення.

До узбережжя морів, морських заток і лиманів у межах пляжної зони забезпечується безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування, крім земельних ділянок, на яких розташовані гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори.

У разі надання права користування пляжною зоною користувачі зобов'язані забезпечити безперешкодний та безоплатний прохід вздовж берега моря, морської затоки чи лиману.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, ст. 85 ВК України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту.

Згідно ст. ст. 1, 20 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Водночас відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати в оренду ділянки, що підпадає під нормативно визначену двокілометрову зону від урізу води.

Наведені висновки узгоджуються також із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони (Навколишнього природного середовища України від 05.11.2004р. № 434, за яким у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цим земельним ділянкам нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації.

Сукупний аналіз усіх указаних вище законодавчих актів свідчить про те, що у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного Кодексу України.

Також, згідно статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягають: проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; проекти землеустрою щодо формування земель комунальної власності територіальних громад і проекти розмежування земель державної та комунальної власності населених пунктів; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань. Як встановлено у Постановою Якимівського районного суду Запорізької області від 11.05.2011 року у справі № 2а-4/11землевпорядна документація при формуванні земельної ділянки загальною площею 2,0 га і зміні її цільового призначення не виготовлялась і не проходила обовязкову державну експертизу.

Згідно з положеннями ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Знаходження земельної ділянки земельної ділянки площею 0,0812 га, кадастровий №:11:003:0172, в пляжній зоні обумовлює можливість власності на неї тільки для органів місцевого самоврядування та держави, у приватній власності такі землі не можуть перебувати. Таким чином, господарська діяльність відповідача ОСОБА_2 на зазначеній земельній ділянці не передбачена ні земельним, ні водним законодавством, та обмежує не тільки право позивача на вільний доступ до пляжної зони, а й порушує право власності на ці землі органів місцевого самоврядування та держави.

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_2 на невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та щодо відсутності у нього права на звернення до суду з такими позовними вимогами, суд виходить з наступного.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 387 ЦК України, за змістом якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

У відповідності до статті 16 ЦК України, 1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 127887 від 23.02.2012 року видано відділом Держкомзему України в Якимівському районі, правонаступником якого є відповідач ОСОБА_9 Держгеокадастру України в Якимівському районі Запорізької області. Позовні вимоги в частині визнання недійсним зазначеного державного акту фактично є вимогами про оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Однак, у даному випадку позивач не має повноважень висувати вимоги про витребування земельної ділянки.

Отже, з огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що усунення перешкод у користуванні пляжем загального користування, та відновлення прав позивача на таке користування можливе шляхом визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2, серії ЯЛ № 127887, виданого 23.02.2012 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі, кадастровий №:11:003:0172 та повернення земельної ділянки у власність держави.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 45, 60, 118, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 85, 88-90 ВК України, ст. ст. 59, 60, 62, 81, 83, 84, 116, 118, 125, 126, 140-149, 152 ЗК України, ст. ст. 321, 373, 388 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку за кадастровим №:11:003:0172, серії ЯЛ №127887, виданий 23.02.2012 року відділом Держкомзему України в Якимівському районі на ім'я ОСОБА_2.

Повернути у власність держави земельну ділянку загальною площею 0,0812 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Запорізька область, Якимівський район, Кирилівська селищна рада, за межами населеного пункту, належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №127887, виданий 23 лютого 2012 року ОСОБА_9 Держкомзему України в Якимівському районі, кадастровий номер земельної ділянки :11:003:0172.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Запорізької області безпосередньо через Якимівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: Федорець С.В.