Провадження № 2/761/4661/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Київської місцевої прокуратури №10, Головного Слідчого Управління фінансових розслідувань ДФС України Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, Київської місцевої прокуратури №10, Головного Слідчого Управління фінансових розслідувань ДФС України Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві, в якому просить стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 3 000 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління ДПС України від 04.10.2011 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 та ч.2 ст.366 КК України, а саму ОСОБА_1 в той же день було затримано як підозрювану у вчиненні вказаних злочинів, про що складено відповідний протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 04.10.2011 року.

При цьому, постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 07.10.2011 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та тримання в Київському СІЗО, який в подальшому постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2013 року було змінено на підписку про невиїзд із звільненням ОСОБА_1 в залі суду.

Разом з тим, постановою старшого прокурора прокуратури Шевченківського району м.Києва від 16.09.2014 року кримінальне провадження за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень.

Також, вказаною постановою були вирішено питання щодо скасування арешту належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, а також скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_1

В свою чергу, посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка зазначає, що внаслідок неправомірних дій Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України, Київської місцевої прокуратури №10, Генеральної прокуратури України щодо звинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України, а також застосування до неї запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в наступному.

Так, як вказує позивачка, незаконне перебування під слідством в період з 04.10.2011 року по 16.09.2014 року, з яких 17 місяців 12 днів - утримання під вартою в Київському СІЗО, завдало їй значних душевних страждань, які виразилися, зокрема в погіршенні стану здоров'я, руйнуванні професійних планів, а також в негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію.

Крім того, вищенаведені обставини призвели до порушення нормальних життєвих та соціальних зв'язків позивачки, адже обвинувачення у вчиненні злочину, на думку позивачки, дуже негативно вплинуло на її матір, яка через сильні хвилювання отримала інфаркт головного мозку, внаслідок чого настала смерть останньої.

У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивачка, з урахуванням тривалості душевних страждань, яких вона зазнала внаслідок перебування під слідством в період з 04.10.2011 року по 16.09.2014 року, просить позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представники - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Київської місцевої прокуратури №10 - Долгорук С.М. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Представник відповідача Генеральної прокуратури України - Хорольський С.В. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову саме в заявленому розмірі, посилаючись на те, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди у розмірі, який в 26 разів перевищує мінімальний розмір, встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Представник відповідача Головного управління Державної Казначейської Служби України у м.Києві - Мельниченко К.Г. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що Головне управління Державної Казначейської Служби України у м.Києві є неналежним відповідачем у даній справі.

Відповідач Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність цього відповідача.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що постановою постановою старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління ДПС України від 04.10.2011 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 та ч.2 ст.366 КК України, а саму ОСОБА_1 в той же день було затримано як підозрювану у вчиненні вказаних злочинів, про що складено відповідний протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 04.10.2011 року.

Згідно постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 07.10.2011 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та тримання в Київському СІЗО, який в подальшому постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2013 року було змінено на підписку про невиїзд із звільненням ОСОБА_1 в залі суду.

Постановою старшого слідчого з ОВС Головного слідчого управління ДПС України від 12.10.2011 року ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст. 366 КК України.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, постановою старшого прокурора прокуратури Шевченківського району м.Києва від 16.09.2014 року кримінальне провадження за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень.

При цьому, вказаною постановою були вирішено питання щодо скасування арешту належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, а також скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_1

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачка, як на підставу для його задоволення, зазначала, що у зв'язку з закриттям кримінального провадження за відсутності у діянні складу кримінального правопорушення, в неї виникло право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 та ч.2 ст.366 КК України, за весь час її перебування під слідством вперіод з 04.10.2011 року по 16.09.2014 року.

При цьому, обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивачка, серед іншого, посилався на те, що незаконне перебування під слідством завдало їй значних душевних страждань, які виразилися, зокрема в погіршенні стану здоров'я, руйнуванні професійних планів, погіршенні соціальних та життєвих зв'язків, а також в негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію.

Як передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до положень ч.ч.1-2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, вникає у випадках, передбачених законом.

Так, у відповідності до ст. 1 Закону України «По порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно,незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У відповідності до ч.2 ст.1 Закону шкода, завдана внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина, відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

Згідно з положеннями ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі - моральна шкода.

При цьому, п.2 ч.1 ст.3 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутності у діянні складу кримінального правопорушення.

Отже, виходячи з положень вказаного Закону, у випадку закриття кримінального провадження за відсутності у діянні особи складу кримінального правопорушення, остання має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

На підставі наведеного, а також враховуючи вище встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 вправі порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 та ч.2 ст.366 КК України, за весь час її перебування під слідством вперіод з 04.10.2011 року по 16.09.2014 року.

При цьому, моральна шкода підлягає відшкодуванню позивачці незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства та прокуратури, адже кримінальне провадження за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні позивачки складу вказаних кримінальних правопорушень.

Водночас, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачці незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, суд виходить з наступного.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Разом з тим, право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов'язок компенсації.

Тобто, зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

У відповідності до ч.3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Як роз'яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02.12.2015 року в справі №6-22-3цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

До того ж, як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 року у справі «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушенням саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Отже в судовому засіданні, встановлено, що внаслідок незаконного перебування позивачки під слідством більше 35 місяців, останній було завдано моральної шкоди, яка виявилася в її душевних стражданнях, що призвели до погіршення стану здоров'я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв'язків.

Разом з тим, окрім процесуальних документів, які підтверджують факт реабілітації, позивачка на надала до суду будь-яких доказів, які б були підставою для визначення розміру моральної шкоди у вказаній нею сумі.

Відтак, виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, зважаючи на характер та обсяг моральних страждань, які зазнала позивачка у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством в період з04.10.2011 року по 16.09.2014 року, тобто більше 35 місяців, а також враховуючи, що станом на день розгляд справи розмір мінімальної заробітної плати становить 3 200,00 грн., суд дійшов висновку про можливість визначення розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу у сумі 115 200,00 грн. ( 3200*36 місяців).

Згідно ч.1 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених п.п.1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Як передбачено п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства.

При цьому, оскільки відповідно до ст.ст. 170 176 ЦК України, держава здійснює цивільні права і обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, зобов'язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року і покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 115200 (сто п'ятнадцять тисяч двісті) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 56, 57-60, 64, 84, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Київської місцевої прокуратури № 10, Головного Слідчого Управління фінансових розслідувань ДФС України, Державної Казначейської Служби України, Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної Казначейської Служби України у місті Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 115200 (сто п'ятнадцять тисяч двісті) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: