Справа № 462/6931/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/403/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та повернення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» на користь ОСОБА_4 130 650 (сто тридцять тисяч шістсот пятдесят гривень) набутих на підставі укладення нікчемного правочину та 21 448,43 (двадцять одну тисячу чотириста сорок вісім гривень сорок три копійки) трьох відсотків річних за користування коштами.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2016 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, підлягає скасуванню у звязку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Апелянт не погоджується з висновком суду про визнання договору недійсним з підстав, що він не був нотаріально посвідчений та не пройшов державної реєстрації, та із застосуванням наслідків недійсності правочину, та посилається на п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того апелянт вказує, що на момент укладення спірного договору, між ТзОВ «АЙПІЄ-Л» та ФОП ОСОБА_4 існували господарські правовідносини, засновані на договорі оренди нежитлового приміщення від 01.09.2008 року. Апелянт вважає, що оскільки ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність, то відносини, які виникли між сторонами та є предметом даного спору є господарськими правовідносини, а тому мали б бути розглянуті за правилами господарського судочинства.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарг підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між сторонами укладено попередній договір №3/163 про укладення договору купівлі- продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку відповідно до якого продавець ТЗОВ «АЙПІЄ_-Л» зобовязується продати а ОСОБА_4 купити в строк до 31 грудня 2017 року нежитлове приміщення загальною площею 21,3 кв.м., що буде знаходитися на вулиці Щирецькій, 24 у м. Львові, об»єкт нерухомості по закінченню будівництва повинен відповідати встановленим технічним нормам та бути зареєстрованим ТЗОВ «АЙПІЄ_-Л» у встановленому чинним законодавством України на правах власності та відповідно до п. 3 договору технічний стан об»єкту нерухомості повинен відповідати його функціональному призначенню, а саме використанню для здійснення торговельної діяльності з можливістю здійснення трудової діяльності фізичних осіб.

Як вбачається із п. 4 Попереднього договору сторони домовилися, що попередня ціна за 1 кв. м. відчужуваного обєкту нерухомості за основним договором становить 7650 грн. плюс оплата проведення світла 2300, сигналізації 550.

Враховуючи площу обєкта нерухомості, визначену у п. 4 Попереднього договору (21, 3 кв.м.), загальна ціна основного договору (ціна обєкта) повинна становити: 7650,00 грн.*21,3 кв.м. = 162945,00 грн+2300грн+550 грн=165795,00 гривень.

Разом з тим, у п. 5 Попереднього договору зазначено, що Покупець сплачує Продавцю кошти в сумах та строки: до 12.09.2008 року 50000 грн., до 07.10.2008 року 40000 грн., до 12.11.2008 року 40650 грн. Разом 130650,00 грн.

При цьому у п. 5 договору вказано, що ця сума є повною оплатою за договором.

Як бачимо, в Попередньому договорі містяться дві різні умови щодо визначення ціни основного договору (ціни обєкта нерухомості), причому договором не передбачено порядку визначення остаточної ціни при укладенні основного договору.

З наведеного вбачається, що сторонами Попереднього договору не досягнуто згоди щодо істотної умови основного договору купівлі-продажу ціни.

Також у договорі відсутній порядок визначення ціни під час укладення основного договору.

Системний аналіз положень законодавства та умов попереднього договору дає підстави для висновку, що Попередній договір №3/163 не може вважатися попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України, а є протоколом про наміри між сторонами укласти в майбутньому договір купівлі продажу нежитлового приміщення.

Колегія суддів вважає, що відповідно, до переданих на виконання цього протоколу про наміри грошових коштів повинен застосовуватися правовий режим авансу.

Частиною 2.ст.570 ЦК України передбачено, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тому враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстави для застосування наслідків нікчемності правочину.

ОСОБА_1 дії договору визначений настанням певної події - до повного виконання зобовязань обома сторонами, передбаченими умовами цього договору, що повязане з вчиненням низки дій .

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 договору передбачено строк дії договору до 31 грудня 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції на зазначені вище положення законів та обставини справи уваги не звернув та не надав їм належної оцінки. Разом з тим, вони мають важливе значення для правильного вирішенні справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції не зясував належним чином фактичних обставин справи, чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги й заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, що мало суттєве значення для правильного вирішення спору.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо задоволення позову.

На підставі оцінки наданих сторонами доказів, (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, колегія суддів вважає, що Попередній договір №3/163 не може вважатися попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України строк дії якого не закінчився тому вимоги, що до застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та повернення безпідставно набутих коштів не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року cкасувати та ухвалити нове рішення яким у позові ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та повернення безпідставно набутих коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий

Судді