Справа № 742/4037/16-ц Провадження № 22-ц/795/511/2017 Головуючий у I інстанції Зарічна Л. А. Доповідач - Шитченко Н. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду від 11 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Центру надання адміністративних послуг, Прилуцької міської ради про усунення перешкод у користуванні спільною часткової власністю, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив надати дозвіл на реєстрацію ОСОБА_5 у житловому будинку № 21 по вул. Ракітній у м. Прилуки Чернігівської області без згоди іншого співвласника будинку ОСОБА_4 з наданням ОСОБА_5 права проживання і користування певними кімнатами та приміщеннями будинку, посилаючись на порушення відповідачем його прав, як власника садиби.

Рішенням від 11 січня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив та вирішив усунути перешкоди у користуванні обєктом права спільної часткової власності шляхом надання дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у житловому будинку по вул. Ракітній, 21 в м. Прилуки, Чернігівської області, без згоди співвласника будинку ОСОБА_4, з наданням права ОСОБА_5 на проживання та користування у вказаному будинку кімнатою 2-1 площею 2,0 кв.м, кухнею 2-2 площею 12,8 кв.м, ванною 2-3 площею 3,5 кв.м, кімнатою 2-4 площею 5,9 кв.м, кімнатою 2-5 площею 10,7 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) А.В., посилаючись на ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Також просить зобовязати позивача припинити дії з надання в користування житлового будинку та проживання в ньому стороннім особам без її відома та згоди.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_1, як співвласника спільної часткової власності, не відповідають обставинам справи.

Заявник посилається на те, що, як вбачається з доводів позову, позивач просить лише надати дозвіл на реєстрацію третьої особи ОСОБА_5 з правом проживання в 1/2 частині будинку та користуванням нею, проте, сама ОСОБА_5 не заявляє жодних самостійних вимог, отже, суть спору зводиться лише для задоволення її особистих інтересів та потреб у житлі.

Відповідач також вказує, що стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження фактичного проведення в установленому законом порядку виділу часток кожного співвласника будинку, а тому реєстрація місця проживання ОСОБА_5, як пояснила в судовому засіданні представник Центру надання адміністративних послуг, буде здійснена фактично на площу всього житлового будинку, тобто без зазначення конкретних помешкань, що призведе до порушення її прав, як співвласника садиби.

ОСОБА_2 звертає увагу апеляційного суду на той факт, що на своє звернення до Центру надання адміністративних послуг ОСОБА_5 отримала відмову через відсутність у неї документів на підтвердження її права на проживання у спірному будинку. Вказане рішення третьою особою не оскаржувалось і на даний час є чинним.

Крім того, доводи апеляційної скарги містять посилання на те, що житлова площа будинку складає 24,3 кв.м, тобто, по 12,15 кв.м на кожного співвласника, що менше за встановлену ст. 47 ЖК України норму жилої площі на одну особу, тому вселення до будинку та надання в користування його приміщень іншим особам призведе до порушення права заявника, як власника належної їй частини нерухомого майна.

В письмових запереченнях ОСОБА_1, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України, прийшов до висновку про правомірність заявлених ним вимог, оскільки відповідач ОСОБА_4 як співвласник не дає згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_5, не зазначаючи при цьому причини такої відмови, чим чинить перешкоди у користуванні належним позивачу на праві спільної часткової власності будинку, а тому таке право підлягає захисту в судовому порядку.

Проте, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 17 вересня 2004 року належить 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що розташований по вул. Ракітній, 21 в м. Прилуки, Чернігівської області (а.с. 7, 8). Інша 1/2 частина вказаного будинку належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 грудня 2012 року (а.с. 65, 66). Відповідно до наданих правовстановлюючих документів, частки співвласників є ідеальними.

18 квітня 1996 року між попередніми власниками спірного будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, був укладений договір про порядок користування жилим будинком між співвласниками спільної сумісної власності (а.с. 9).

Згідно умов договору в користуванні ОСОБА_6 знаходись кімната 1-2 площею 11,2 кв.м, кімната 1-3 площе. 6,8 кв.м, 1/3 частина літньої кухні Б-1, прибудова б-1, сарай В-1, погреб, що складало 1/2 частину будинку. ОСОБА_7 надано у користування кухню 1-1 площею 7,2 кв.м, кімнату 1-4 площею 6,8 кв.м, сіні а-1, крильце, 1/3 частину сараю Б-1, вбиральню, огорожу, що також складало 1/2 частину будинку.

З довідки Комітету самоорганізації населення № 3 мікрорайону Рокитний від 29 травня 2015 року вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, а фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).

На звернення ОСОБА_5, третьої особи у справі, до Відділу адміністративних послуг Прилуцької міської ради з приводу її реєстрації за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_4 рішенням адміністратора даного відділу від 15 листопада 2016 року було відмовлено у задоволенні заяви на підставі п. 18 постанови КМУ № 207 від 02 березня 2016 року (а.с. 15).

Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Здійснення права спільної часткової власності встановлено ст. 358 ЦК України, в якій, зокрема, визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції обставини та письмові докази не говорять про порушення прав позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували доводи позову. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України обовязок доказування покладений на сторони, а отже кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 58 цього кодексу визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з даним позовом та вказуючи на порушення своїх прав як співвласника, позивач послався на наявність договору про встановлення порядку користування будинком та фактичне проживання з 2004 року в належній йому на підставі цього договору частині рідної тітки, ОСОБА_5 Але колегія суддів, оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що ці докази достеменно свідчать на користь доводів його позову.

Так, з правовстановлюючих документів на житловий будинок по вул. Ракітній, 21 в м. Прилуки вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 володіють вказаним будинком на праві спільної часткової власності. Договором від 18 квітня 1996 року, який був укладений між співвласниками спільної сумісної власності, був визначений лише порядок користування приміщеннями будинку та господарськими спорудами, тобто, виділу в натурі часток жилого будинку не проводилось.

Згідно розяснень п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 07 жовтня 2991 року № 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Проте, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту проведення виділу в натурі часток кожного співвласника у встановленому законом порядку, а надані апеляційному суду стороною позивача технічний паспорт на домоволодіння по вул. Ракітній, 21 в м. Прилуки та договори про надання послуг з газопостачання та з централізованого опалення, укладення ОСОБА_5 з відповідними установами, такими доказами бути не можуть.

Процедура реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні визначена ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02 березня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_5 у реєстрації місця проживання, адміністратор послалась на п. 18 постанови КМУ № 207 від 02 березня 2016 року, якою затверджені Правила реєстрації місця проживання, відповідно до якого для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Жоден з перелічених документів заявником наданий не був. Прийняте рішення адміністратора ні позивачем, ні ОСОБА_5 не оскаржувалось і на даний час є чинним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що на час розгляду справи виділ часток співвласників будинку у натурі не проведений, існує не скасований висновок реєстратора про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_5 про реєстрацію місця проживання. Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що у випадку задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог за викладених вище обставин права ОСОБА_2, як співвласника будинку будуть порушеними.

Крім цього, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не наведено належних мотивів на підтвердження порушень прав позивача ОСОБА_1, оскільки саме по собі посилання на те, що відсутність згоди іншого співвласника будинку на реєстрацію у домоволодінні третьої особи чинить перешкоди у здійсненні права власності без надання на підтвердження вказаних обставин відповідних належних та допустимих доказів не може бути підставою для задоволення позову.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, припустився також порушень норм цивільно-процесуального законодавства, оскільки не звернув уваги на те, що сама ОСОБА_5 жодних прав щодо реєстрації у домоволодінні, що належить сторонам, не заявляла, і не набула процесуального статусу сторони, оскільки брала участь у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, хоча суд, розглянувши спір по суті, вирішив питання про її права та обовязки.

Враховуючи наведені вище обставини у сукупності, колегія суддів вважає, що порушення відповідачем ОСОБА_2 прав ОСОБА_1, як співвласника у спільній частковій власності, в ході розгляду справи апеляційним судом не встановлено.

Таким чином апеляційний суд вважає, що при ухваленні судового рішення висновки, зроблені районним судом, не відповідають обставинам даної справи, допущені порушення у застосуванні норм матеріального права, а тому підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову в задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції, понесені ОСОБА_2 в сумі 606,32 грн, слід компенсувати за рахунок держави.

Зазначене в апеляційній скарзі клопотання ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_1 припинити дії з надання в користування житлового будинку та проживання в ньому стороннім особам без її відома та згоди не може бути предметом апеляційного розгляду, оскільки, фактично вказане клопотання є позовною вимогою і повинно вирішуватись в порядку цивільного судочинства у відповідності до чинного законодавства. Відповідач не позбавлена можливості предявлення відповідного позову у випадку, якщо вважає, що діями ОСОБА_1 порушуються її права, як співвласника житлового будинку.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 11 січня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Центру надання адміністративних послуг, Прилуцької міської ради про усунення перешкод у користуванні спільною часткової власністю відмовити.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції, понесені ОСОБА_8 в сумі 606,32 грн, компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: