Справа № 372/2646/16-ц Головуючий у І інстанції Висоцька Г. В.
Провадження № 22-ц/780/1734/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 17.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М ., ОСОБА_2В .,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_7, виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

03.10.2016 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір позики на суму 143 272 грн. 80 коп. З метою забезпечення виконання даного договору, між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.05.2016 року звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за договором позики шляхом його продажу ОСОБА_3 Позивач листами повідомив відповідачів про необхідність їх виселення з квартири протягом місяця у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в якій вони зареєстровані та проживають, вказані листи відповідачі отримали, але ніяких дій по виселенню ними не вжито. Окрім цього, позивач зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, тобто передача ОСОБА_7 після укладення договору іпотеки спірної квартири із позивачем у користування відповідачам є недійсним (нікчемним) правочином на підставі закону.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт подад апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що 30 грудня 2010 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено договір позики на суму 143 272 грн. 80 коп., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

В забезпечення договору позики, між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 30.12.2010 року (а. с. 5-6).

За умовами п. 1.2 договору іпотеки його предметом є квартира № 28 в будинку № 7-В, що знаходиться по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, що підтверджується копією вказаного договору (а. с.5 - 6). Договір іпотеки зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек 30.12.2010 року (а. с. 66).

Дана квартира належить ОСОБА_7 (третя особа в справі) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_9,що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.65).

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 5.2. Договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Також встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.05.2016 року по справі № 372/4691/13-ц, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.12.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 2478, а саме: квартиру № 28 в будинку № 7-В, що знаходиться по вул. Каштановій (50-річчя Жовтня) в м. Обухів Київської області, яка належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого ОСОБА_9 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, 24 листопада 2010 року за реєстровим № 1589, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики від 30 грудня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим ; 2476 в розмірі 401 124 гривні 00 коп., з яких заборгованість за основним зобовязанням 143 272 гривні 00 копійок; пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання 145 000 гривень 00 копійок; 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 8 595 гривень 00 копійок; суми інфляції в розмірі 104 257гривень 00 копійок шляхом його продажу ОСОБА_3, з застосуванням процедури продажу передбаченої ст.. 38 Закону України «Про іпотеку» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за початковою ціною продажу предмета іпотеки не нижче 408 460 гривень на умовах та в порядку викладеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з наданням ОСОБА_3 всіх повноважень продавця предмету іпотеки (а.с. 7- 12).

Встановлено, що у вищезазначеній квартирі проживає ОСОБА_7 домовласник, проживають та зареєстровані ОСОБА_4 син домовласника з 01.01.2011 року, ОСОБА_5 невістка домовласника з 17.09.2011 року, ОСОБА_6 внук з 17.09.2011 року (а.с.13).

07.06.2016 року позивачем повідомлено відповідачів про необхідність їх виселення протягом місяця у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується наданими копіями листів, описами вкладень у лист повідомлення та зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.14-15).

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Постанова Пленуму ВССУ № 5від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказав, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Однак, лише дотримання позивачем вимоги про повідомлення відповідачів протягом місяця про виселення не може бути однією та самостійною підставою для задоволення позову, оскільки сама по собі позовна вимога про виселення має ґрунтуватися на нормах закону.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. (Правова позиція Верховного суду України в цивільній справі № 6-39цс15 від 18.05.2015 року).

Так, встановлено, що спірна квартира ОСОБА_7 придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Також згідно відповіді на запит суду першої інстації (а. с. 85) до виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області на території Обухівської міської ради відсутні вільні житлові приміщення, які можуть бути надані для проживання виселеним відповідно до рішення суду громадянам (а. с. 99).

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців відповідачів із спірної квартири без надання іншого постійного житла.

Колегія суддів, не бере до уваги посилання позивача та його представника на ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», як підставу недійсності правочину щодо передачі в користування ОСОБА_7, як іпотекодавцем, без згоди іпотекодержателя ОСОБА_3 спірної квартири відповідачам,

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, суд першої інстанції з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов до вірного висновку, що відповідачі, як члени сімї іпотекодавця - ОСОБА_7, що підтверджується належними доказами у виді свідоцтв про народження та про шлюб, набули сервітутне право користування спірною квартирою за фактом набуття статусу членів сімї, на підставі спільного проживання та ведення спільного господарства (Правова позиція Верховного суду України від 21.09.2011 р. ). Тобто, ОСОБА_7 не порушувала вимоги ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», так як, по-перше, у відповідачів виникло право користування даним жилим приміщенням за законом, а не правочином, тобто сервітутне право, а по-друге, вселення в спірну квартиру відбулося до укладення договору іпотеки, в листопаді 2010 року.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: