АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/464/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про визнання квартири сумісною власністю подружжя та поділ вказаного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про розподіл спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ вказаного майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.12.2003 року між сторонами було укладено шлюб. 19.02.2013 року рішенням Чорнобаївського районного суду шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти взяті в кредит 19.08.2006 ними було придбано квартиру №57 у м. Черкаси, по вул. Маршала Красовського, 24.

Позивач стверджує, що для придбання квартири не вистачало власних коштів, тому сторонами у Черкаському відділенні банку «Аваль» 19.08.2006 року було укладено кредитний договір, у якому позичальником зазначено дружину ОСОБА_8 Для забезпечення вказаного кредитного договору 19.08.2006 року було укладено договір поруки, у якому позивач виступив як поручитель. Також квартиру АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення виконання кредитного договору було передано в іпотеку.

Договір купівлі-продажу квартири від 19.08.2006 року посвідчено нотаріусом. Власником квартири зазначено ОСОБА_8

ОСОБА_6 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та визнати за ним право власності на ? частину квартири за вище вказаною адресою.

18.10.2016 року ОСОБА_8 подала до суду зустрічну позовну заяву та просила суд припинити спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відносно квартири за адресою: АДРЕСА_3 та виділити їй в особисту приватну власність квартиру. Визнати за нею, ОСОБА_8, боргові зобовязання перед ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» по кредитному договору №354411/1921/0298-6 від 19.08.2006 року на суму згідно довідки ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9». Визнати за нею, ОСОБА_8, боргові зобовязання перед ОСОБА_11 по розпискам від 18.08.2006 року, 03.07.2010 року та 10.09.2010 року.

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_6 та ОСОБА_8 задоволено частково. Припинено спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/8 частини квартири та визнано за ОСОБА_8 право власності на 7/8 частин квартири.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким заявлені ним позовні вимоги задовольнити повністю.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про визнання квартири сумісною власністю подружжя та зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про розподіл спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції прийшов до висновку, що після припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства ОСОБА_8 за власні кошти здійснювала погашення заборгованості по кредиту, який був наданий при купівлі квартири, а тому з урахуванням внесених коштів сторонами та відступаючи від засад рівності часток сторін у спільному майні подружжя суд визначив частки сторін у квартирі у пропорції 1/8 та 7/8 відповідно.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Встановлено, що 06.12.2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено шлюб. Від шлюбу мають сина, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19.02.2013 року рішенням Чорнобаївського районного суду шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано.

За час перебування у шлюбі за частково спільні кошти подружжя, та кошти отриманих в кредит, 19.08.2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було придбано квартиру у АДРЕСА_4. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_8

Відповідно до договору купівлі-продажу, вказана квартира придбана за 176750,00 грн., що становить 35000 доларів США з яких 30300,00 грн., (еквівалент 6000,00 доларів США), покупець передала продавцям до підписання цього договору. Решту грошей в сумі 146450,00 грн., (еквівалент 29000,00 доларів США,) на день остаточного розрахунку, покупець зобовязався сплатити не пізніше 19.08.2006 року, що повинно підтверджуватися нотаріально посвідченою заявою продавців про отримання повного розрахунку.

19.08.2006 року, згідно кредитного договору, укладеного з ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9», ОСОБА_8 отримала кредит в сумі 29000 доларів США та передала дані кошти в цей же день продавцям квартири, таким чином сплативши повну вартість квартири. Зазначена обставина підтверджена нотаріально посвідченою розпискою від 19.08.2006 року.

Відповідно до пункту 7 договору купівлі-продажу договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору. Покупець ОСОБА_8 набуває право власності на дану квартиру після отримання продавцями повного розрахунку. Дане положення договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідає вимогам статті 334 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд установив не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя ( шість тисяч доларів США) та кошти взяті в кредит (двадцять девять тисяч доларів США).

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що подружжя мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Частина 3 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачає що якщо одним із подружжя укладеною договір в інтересах сім'ї, то, зокрема гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отримання кредиту на оплату частини вартості квартири що куплялася в сумі 29 тисяч США ОСОБА_8 було здійснено в інтересах сімї, а тому дані кредитні кошти також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Графіком погашення кредиту встановлено, що за час дії договору позичальник має сплатити 63945,00 доларів США з яких 29000,00 доларів США тіло кредиту, 34945,00 доларів США відсотки за кредит. Крім того, на купівлю квартири та своєчасне погашення заборгованості за договором кредиту ОСОБА_8 позичила у ОСОБА_11 18.08.2006 року 3000 доларів США, 03.02.2010 року 24000 гривни, 10.09.2010 року 18000 гривень (а.с. 53-55).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 не надала належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а тому відсутні правові підстави відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. З часу реєстрації шлюбу, купівлі квартири, та до розірвання шлюбу ОСОБА_6 працював, а тому висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 не дбав про майно та його збереження зроблені на припущеннях.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_5 куплена сторонами по справі під час перебування в шлюбі за спільні кошти подружжя, право власності на яку сторони набули в день вчинення правочину та його державної реєстрації 19.08.2006 року, суд першої інстанції в порушення вимог частини 1 статті 70 СК України прийшов до помилкового висновку про нерівність часток сторін в спільному майні подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установивши, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики та кредитним договором відповідачка одержала для часткової оплати купівлі квартири та часткове погашення кредиту, за який було придбано квартиру, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_8 по справі боргових зобовязань за даними договорами, так як дані договори є чинними та ніким не оспорені.

Також встановлено, що сторони розірвали шлюб 19 лютого 2013 року. Між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України. Інших доказів припинення ведення спільного господарства ОСОБА_8 до розірвання шлюбу не надано. Таким чином, починаючи із лютого 2013 року ОСОБА_8 стала сплачувати кредитні зобовязання своїми власними коштами.

Дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції залишив поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договорів кредиту та позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї та відступивши від принципу рівності подружжі в спільному майні безпідставно зарахував сплачені особисто ОСОБА_8 кошти в рахунок погашення кредитного зобовязання після розірвання шлюбу у її частку вартості квартири та відповідно збільшивши дану частку в квартирі. Сплата ОСОБА_8 одноособово боргових зобовязань не збільшує її частку в спільному майні, а надає право на стягнення половини внесених нею коштів після розірвання шлюбу з іншого співвласника ОСОБА_6 В даній справі ОСОБА_8 таких позовних вимог не заявляла, а вийти за межі позовних вимог суд не вправі.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає до скасування та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають до задоволення та визнання за сторонами по справі права власності по ? частині квартири за кожним.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення спільної сумісної власності подружжя на квартиру також не можуть підлягати до задоволення, так як визначення часток сторін у спільній сумісній власності подружжя автоматично визначає їх як спільну часткову власність. Відповідно до статті 365 ЦК України припинити можливо лише право на частку у спільному майні.

ОСОБА_13 просить судові витрати за розгляд апеляційної скарги стягнути з другої сторони.

Так як апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення, яким апеляційна скарга підлягає до задоволення, то відповідно до статті 88 ЦПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги (сплачений судовий збір в сумі 972 гривни) підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 209, 303,307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року задоволити, а рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про визнання квартири сумісною власністю подружжя задоволити, та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа: ПАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_9» про розподіл спільного сумісного майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_6.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення спільної сумісної власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати за апеляційний розгляд справи в сумі 972 (девятсот сімдесят дві) гривни.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набуває чинності негайно після його проголошення, але може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з часу його проголошення.

Головуючий :

Судді :