Справа № 502/20/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_1

про

стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся 05.01.2017 р. до Кілійського районного суду Одеської області про стягнення з відповідача ОСОБА_1 22 000 гривень за договором позики. На обґрунтування позовних вимог представник позивача в позові зазначив, що 10.04.2014 р. відповідач ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг відповідну грошову суму і зобовязався повернути її у строк до 01 вересня 2014 року, про що написав відповідну розписку. У вказаний строк відповідач борг не повернув та на неодноразові прохання позивача про добровільне повернення боргу не відповідає, спілкування уникає. На підставі викладеного представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 22 000 гривень боргу за договором позики.

Після відкриття провадження у справі 27.01.2017 р. представником позивача було подано заяву, згідно якої він підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності в звязку зайнятістю в інших судових процесах в Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив власноручне написання доданої до позову боргової розписки та пояснив, що на час її написання перебував у трудових правовідносинах з позивачем, проте їх факт нічим підтвердити не може, оскільки працював без оформлення трудового договору. Під час його роботи на посаді продавця, внаслідок виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей, він погодився написати відповідну розписку та частково відшкодував позивачу зазначену в ній суму у розмірі 8 000 гривень за рахунок власної заробітної плати, про що надав роздруківку з прибуткових касових ордерів, яку надано йому дружиною позивача. Пояснив, що має намір відшкодувати позивачу відповідну грошову суму, проте він не має роботи та в нього відсутні кошти на повернення боргу.

Заслухавши пояснення відповідача, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Як вбачається зі змісту наданої представником позивача та дослідженої в ході судового розгляду розписки, власноручно складеної відповідачем, - 10.04.2014 р. ОСОБА_1 в присутності двох свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_2 22 000 гривень та зобовязався повернути їх 01.09.2014 р. /а.с. 3/.

Згідно наданих відповідачем в судовому засіданні роздруківок з прибуткових касових ордерів, кінцевий залишок суми взаєморозрахунків становить 17 000 тисяч гривень. При цьому на них від руки кульковою ручкою синього кольору кінцева сума зазначена у розмірі 14 000 гривень. З приводу яких правовідносин виникли вказані суми, з наданих відповідачем документів встановити неможливо.

При ухваленні рішення судом застосовано наступні правові норми до відповідних правовідносин:

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конкретні способи захисту порушеного права передбачені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому п. 2 ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13-1 від 18 вересня 2013 року

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як зазначено в ст. ст. 509, 526 ЦК України - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодекс. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З досліджених в ході судового розгляду доказів, судом встановлено, що розписка, факт власноручного написання якої та видачі її позивачу підтвердив в судовому засіданні відповідач, була надана представником позивача на підтвердження заявлених позовних вимог та відповідно до наведених положень законодавства, зокрема, які регулюють відносини позики, отже вона підтверджує як укладення договору позики, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином у відповідача виникло зобовязання з повернення позики позивачу у встановлений у відповідній розписці строк, тобто 01.09.2014 року, що ним не виконано, в звязку з чим суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики.

Посилання відповідача на факт перебування з позивачем у трудових відносинах та ту обставину, що предявлена позивачем сума є сумою розрахованої їм нестачі, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки не підтверджені жодним належним доказом, як те передбачено ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в звязку з задоволенням позову, з відповідача на користь позивача суд присуджує стягнути понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст.ст. 16, 202, 207, 509, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2, - борг за договором позики в розмірі 22 000 гривень, а також 551,20 гривень судового збору; всього 22 551,20 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_6