Справа № 750/5663/17
Провадження № 2/750/1619/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2017 року м. Чернігів
Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:
судді - Рахманкулової І.П.,
із секретарем - Разумейко К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
14 червня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 41 площею 277,9 кв.м. літ. А 1, літньої кухні площею 9,6 кв.м. літ. Б, сараю літ. Б-1, паркану по вулиці Романа Бжеського (колишня Лациса) у м. Чернігові та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована по вулиці Романа Бжеського (колишня Лациса), буд. 41 у м. Чернігові, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
Позивач у судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 1991 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а/с 15).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2014 року, яке набрало законної сили 16 червня 2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а/с 16-17).

Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/с 18, 19).

Згідно рішення Виконкому ОСОБА_5 районної ради народних депутатів № 7 від 10 січня 1992 року ОСОБА_2 було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати, житловою площею 54 кв.м. та господарських будівель для особистого підсобного господарства площею 47 кв.м. в селі Новоселівка по вул. Лациса на земельній ділянці, виділеній рішенням VIII сесії XXI скликання від 26 грудня 1991 року (а/с 20).

На підставі рішення Виконавчого комітету Улянівської сільської ради народних депутатів № 66 від 24 листопада 1999 року, у звязку із закінченням будівництва, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 26 листопада 1999 року, яке засвідчує, що йому в цілому на праві власності належить житловий будинок з належними надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться в селі Новоселівка по вул. Лациса за номером 41.

26 листопада 1999 року за відповідачем ОСОБА_5 районним бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності на вказаний вище житловий будинок, про що записано у реєстрову книгу № 2 під реєстровим номером № 239 (а/с 22, 23).

Крім того, рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_5 міської ради народних депутатів № 269 від 20 листопада 2000 року ОСОБА_2 передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) по вул. Лациса, 41, площею 0,10 га (регістр. № 2852) (а/с 38).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії III-ЧН № 020180 від 15 червня 2001 року на вказану вище земельну ділянку, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2852 (а/с 39).

Позивачем зазначено, що вказаний будинок будувався нею з відповідачем за спільні кошти подружжя та з метою проживання сімї і після завершення будівництва весь період часу перебування сторін у шлюбі, вони разом з їх дітьми проживали в даному будинку однією сімєю.

Згідно ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обовязкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15 і який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим до застосування, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Відповідно до статті 22 КпШС, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України.

Також у п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З наведеного вище слідує, що будинок будувався під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому він є спільним майном подружжя.

Крім того, згідно наведеного висновку Верховного Суду України земельна ділянка також є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу належить 1/2 частина будинку та господарських будівель і споруд, що розташовані на вказаній земельній ділянці.

За таких обставин, суд знаходить підстави для задоволення вимог позивача та визнання за сторонами права власності по 1/2 частині за кожним на будинок та земельну ділянку.

Проте, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на конкретні приміщення будинку, адже позивачем заявлено вимогу про поділ спільного сумісного майна подружжя, а вимог про поділ будинку в натурі між співвласниками заявлено не було.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 22, 23, 28 КпШС, ст.ст. 60, 61, 65, 68-70, 71 СК України, суд,

в и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в м. Чернігові по вул. Романа Бжеського (колишня Лациса), буд. 41.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в м. Чернігові по вул. Романа Бжеського (колишня Лациса), буд. 41.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, що розташована в м. Чернігові по вул. Романа Бжеського (колишня Лациса), буд. 41 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, що розташована в м. Чернігові по вул. Романа Бжеського (колишня Лациса), буд. 41 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3665 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П. Рахманкулова