АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки частково припиненим,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Банк Форум», в якому просили визнати договір іпотеки № 2038 укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. та ПАТ «Банк Форум» припиненим з 23.01.2009 в частині обов'язків, які взяли на себе за цим договором ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В обґрунтування заявлених вимог вказували, що договір іпотеки в частині обов'язків, які взяли на себе за цим договором ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є припиненим з огляду на те, що банк пропустив визначений ст. 559 ЦК України строк пред'явлення вимоги до поручителів, а також порука є припиненою у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх згоди (а.с. 2-4).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2016 в задоволенні позову відмовлено (а.с. 136-140).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що висновки суду про відсутність підстав для часткового припинення договору іпотеки та не можливість застосування до спірних правовідносин вимог ст. 559 ЦК України є незаконними (а.с. 144-148).

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а відтак їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Частиною 3 вказаної норми процесуального закону закріплено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог, а також з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Висновок суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю є законним і обґрунтованим, однак колегія суддів не може погодитись з висновком суду про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 15.05.2008 між АКБ «Форум», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з яким Кредитор відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 100 000 доларів США зі строком повернення по 15.05.2018 та зі сплатою 13,5 відсотків річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ПАТ «БАНК ФОРУМ» 15.05.2008 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чернокур О.М. за № 2037.

Відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки, предметом іпотеки є трикімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі вказували на те, що свої зобов'язання в частині наданні кредитних ресурсів в іноземній валюті в розмірі 100 000 доларів США банк не виконав, оскільки видав кредитні кошти в національній валюті України.

Надаючи оцінку вказаним твердженням позивачів судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що 13.07.2015 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення по справі за позовом ПАТ «БАНК ФОРУМ» до ОСОБА_6, ОСОБА_4. ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.09.2015, а відтак набрало законної сили. Вирішуючи означену справу судом було встановлено, що за період кредитування ПАТ «БАНК ФОРУМ» надано кредитні кошти в сумі 83 290,00 доларів США.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також позивачі зазначали, що договір майнової поруки, згідно вимог ст. 559 ЦК України, був припинений 01.07.2009 в частині їх зобов'язань і банк втратив право на пред'явлення до них, як поручителів, вимог.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Частиною першою ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

Законом України «Про іпотеку» солідарної відповідальності боржника за основним зобов'язанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобов'язання не передбачено. Зазначеним законом, а саме ч. 1 ст. 11, чітко визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв'язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.12.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди, при вирішенні спорів за участю майнових поручителів, мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», ст. ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст.ст. 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Договір поруки та договір іпотеки є двома різними видами забезпечення основного зобов'язання та регулюються різними правовими нормами, зокрема, забезпечення виконання зобов'язання заставою регулюється параграфом 6 глави 49 розділу І Книги 5 ЦК України та спеціальним Законом, де визначено підстави припинення застави (іпотеки), а забезпечення виконання зобов'язання порукою - параграфом 3 глави 49 розділу І книги 5 ЦК України, де визначено підстави припинення поруки і припинення дії договору поруки не є підставою для припинення договору іпотеки, який діє до повного виконання боржником основного зобов'язання перед кредитором. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки). Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення.

Статтею 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк. У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 10.02.2016 № 6-216цс14 яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Вказане також відображено у висновку ВСУ викладеного у постанові від 16.10.2012 у справі № 3-43цс12, де зазначено, що підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України «Про іпотеку», серед яких не наведено посилань на зміну зобов'язання внаслідок збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця.

Відхиляючи вказані доводи позивачів, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що до правовідносин іпотеки не можуть бути застосовані положення ст. 559 ЦК України.

Отже, посилання позивачів на збільшення без їх згоди обсягу їх відповідальності є безпідставним, а відтак не може бути підставою для припинення договору іпотеки.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, вірно застосувавши до них норми права, які регулюють виниклі правовідносини, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позивачами вимог і, як наслідок правомірно відмовив у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому й не можуть вплинути на законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині.

Разом з цим, дійшовши правомірного висновку про безпідставність та не обґрунтованість заявлених вимог по суті, суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позову й з підстав пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови у позові.

Так, Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, з огляду на те, що суд першої інстанції дійшов законного висновку про безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, проте в мотивувальній частині вказав на пропуск позивачем строку позовної давності, як на одну з підстав для відмови у позові, колегія суддів, не обмежуючись доводами апеляційної скарги, приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині відмови в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск позивачем строку позовної давності, як на одну з підстав для відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки частково припиненим - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск позивачами строку позовної давності, як на одну з підстав для відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва