АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №758/269/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1344/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 112 000,00 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти України станом на 28 липня 2016 року становить 2 778 720,00 грн., та судові витрати у розмірі 4 186, 80 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що суд упереджено і не об'єктивно дослідив матеріали справи, неправильно оцінив докази у справі, взяв до уваги лише пояснення ОСОБА_2 та розглянув справу без його участі, тим самим позбавивши його надати до суду заперечення, пояснення, клопотання. Вказує, що він не отримував повістку про розгляд справи 28 липня 2016 року та не міг знати, що відбудеться судове засідання і рішення у справі буде ухвалено. Посилається на те, що розписка від 19 вересня 2013 року була ним написана внаслідок психологічного тиску, який чинився ОСОБА_2 та ще двома особами, які були присутніми під час написання даної розписки. Зазначає, що не знав про те, що технічна експертиза матеріалів звукозапису не була проведена, оскільки не отримував рахунків для її оплати.

В суді апеляційної інстанції Шемчук Д.В. в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України також вважала за можливе слухати справу за його відсутності виходячи з наступного.

Справа двічі призначалась апеляційним судом до розгляду, а саме 16 березня та 12 квітня 2017 року. Судові повістки-повідомлення направлялись відповідачу за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, а саме АДРЕСА_1. Між тим, поштові відправлення повернулися на адресу суду за закінченням встановленого строку їх зберігання. Не зважаючи на неодноразові повідомлення поштового відділення про надходження відповідних листів, поштові відправлення, направлені судом, скаржником отримані не були.

Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Отже, відсутність ОСОБА_1 за зазначеною ним в апеляційній скарзі адресою слід розцінювати як належне повідомлення особи, що подала скаргу, про дату та місце судового розгляду. Також варто зазначити, що ухвала Апеляційного суду м.Києва від 06 лютого 2017 року про призначення справи до розгляду на 16 березня 2017 року внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень та перебуває у вільному доступі.

Крім того, згідно ч.1 ст.77 ЦПК України сторони, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження у справі, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Частиною 3 статті 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Верховний Суд України в своїх листах неодноразово звертав увагу суддів на визначення критеріїв оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Як слідує із судової практики, викладеної в рішеннях Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Про судове засідання 12 квітня 2017 року відповідач також був повідомлений у телефонному режимі, однак, діючи на власний розсуд, до суду повторно не з'явився.

Враховуючи, що справа перебуває в провадженні Апеляційного суду м.Києва з листопада 2016 року, відповідач провадженням у справі не цікавиться, а напроти, в його діях убачається недобросовісна процесуальна поведінка, суд розглянув справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 112 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути частинами, а саме: - не пізніше 20 вересня 2014 року - 24 000,00 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20 вересня 2014 року повертати по 6 000,00 доларів США; - не пізніше 20 вересня 2015 року повернути 48 000,00 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20 вересня 2015 року повертати по 12 000,00 доларів США; - не пізніше 20 вересня 2016 року повернути 40 000,00 доларів США, а саме - кожні три місяці до 20 вересня 2016 року повертати по 10 000,00 доларів США (а.с.10-11).

Свої зобов'язання за договором позики від 19 вересня 2013 року ОСОБА_1 не виконав, а тому у грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики у сумі 1 702 400,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 посилався на те, що, станом на дату подання позовної заяви, ОСОБА_1 визначену частину суми позики не повернув, а саме - 24 000,00 доларів США, ухилявся від належного виконання зобов'язання, тим самим порушив права ОСОБА_1 щодо вільного розпорядження грошовими коштами, а саме - 1 702 400,00 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позову ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_1 прийняті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, не здійснив жодного поточного платежу. Мотивував рішення тим, що ОСОБА_2 повідомляв ОСОБА_1 про наявну заборгованість, однак останнім такі звернення були проігноровані, кошти у розмірі 1 702 400,00 грн. не повернуті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів, надана ОСОБА_1 є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначеного грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч.2 ст.1050 якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилався на безгрошовість укладеного договору та на психологічний тиск, вчинений щодо нього під час написання розписки. За клопотання відповідача у справі було призначено судову технічну експертизу матеріалів звукозапису, яка проведена не була. В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що йому не було відомо про відсутність висновку технічної експертизи матеріалів звукозапису, оскільки він не отримував рахунків для її оплати.

Разом з тим, як вбачається зі змісту клопотання про призначення судової експертизи звукозапису, заявленого ОСОБА_1, останній зобов'язався взяти на себе оплату вартості такої експертизи (т.1 а.с.112-113).

Проте, оплата за проведення експертизи здійснена не була, у зв'язку із чим 14 грудня 2015 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було направлено рахунок про сплату експертних послуг на адресу ОСОБА_1 шляхом відправки простої кореспонденції (т.1 а.с.169,182).

20 січня 2016 року судом першої інстанції було повторно направлено вказаний рахунок на адресу представника ОСОБА_1 (т.1, а.с.171).

25 березня 2016 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було в черговий раз направлено рахунок про сплату експертних послуг на адресу ОСОБА_1 шляхом відправки простої кореспонденції (т.1, а.с.177,181).

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1, як особа, яка заінтересована у проведенні експертизи, не вчинив всіх необхідних дій, про які зазначав у клопотанні, а саме: не сплатив кошти за проведення експертизи, ігнорував направлені йому листи, які неодноразово направлялися Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз та судом, і внаслідок такої бездіяльності не довів суду першої інстанції, своїх заперечень проти позову.

Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, врахувавши викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про відсутність будь-якого тиску під час укладення договору позики та наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги, про те, що, суд неправильно оцінив докази у справі, взяв до уваги лише пояснення ОСОБА_2, тим самим позбавивши ОСОБА_1 права надати до суду заперечення, пояснення, клопотання, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про судові засідання у справі, про що свідчать отримані ним судові повістки та розписки про повідомлення дня, часу та місця розгляду справи (т.1, а.с.45,46,80,87).

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 були присутні у декількох судових засіданнях (т.1, а.с.85,116), надавали до суду першої інстанції докази, клопотання, заперечення проти позову, знайомилися з матеріалами справи (т.1, а.с.55,89,97-111,112-114,148-154,160).

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 користувався правами, наданими йому ст. ст. 27, 31 ЦПК України, діючи на власний розсуд, і не був позбавлений права на їх реалізацію.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував судової повістки про призначення справи на 28 липня 2016 року, також є безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

З матеріалів судової справи вбачається, що після 20 лютого 2016 року ОСОБА_1 та його представник ігнорували отримання будь-якої кореспонденції, в тому числі судових повісток, які надсилав їм суд першої інстанції та Київський науково-дослідний інститут судових експертиз (т.1, а.с.165-167,169,171-174,177,181,182,194-197).

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Отже, керуючись ст. 77 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що судові повістки, які ігнорував ОСОБА_1 є доставленими, про судові засідання він повідомлений належним чином, оскільки він не повідомляв суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження.

Також, суд першої інстанції додатково розміщував оголошення у ДП «Редакція газети «Урядовий кур'єр», про що свідчать матеріали справи (т.1, а.с.82, 208).

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, а тому відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль