УхвалА

іменем україни

16 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Чернігівторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою державного підприємства «Чернігівторф» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 5 червня 2006 року він працював на посаді інженера-технолога філії «Смолинський торфобрикетний завод» державного підприємства «Чернігівторф» (далі - ДП «Чернігівторф»), а з 22 жовтня 2014 року працював на посаді провідного інженера-технолога та одночасно був головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф» й головою незалежної профспілки гірників України. 4 лютого 2015 року наказом ДП «Чернігівторф» «Про склад комісії з перевірки знань працівників з питань охорони праці» його було включено до складу комісії, у зв'язку з чим у період з березня 2015 року по квітень 2015 року він проходив навчання у державному підприємстві «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України» (далі - ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України»), про що було повідомлено відповідача.

Позивач указував про те, що 30 квітня 2015 року його було ознайомлено з наказом ДП «Чернігівторф» від 30 квітня 2015 року про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом без поважних причин, проте з актом про відсутність на роботі його ознайомлено не було. Крім того, при звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок та не виплатив належних йому сум.

Вважав, що його звільнення є незаконним та суперечить вимогам трудового законодавства, так як згоду на його звільнення профспілкова організація не давала. Крім того, оскільки він є головою первинної профспілки, тому згоду на його звільнення повинен був надати вищий виборний орган профспілкової організації. Отже, такими діями підприємства йому завдано моральної шкоди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд поновити його на посаді провідного інженера-технолога філії «Смолинський торфобрикетний завод» ДП «Чернігівторф», стягнути з відповідача заробітну плату за період навчання у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України», стягнути з підприємства середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та суму моральної шкоди5 тис. грн.

Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного інженера-технолога філії «Смолинський торфобрикетний завод» ДП «Чернігівторф». Стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 62 574 грн 60 коп. (сума визначена без обов'язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів). Стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 суму моральної шкоди 1 500 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДП«Чернігівторф», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що при звільненні позивача відповідачем було порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення (ст. ст. 147, 148, 149 КЗпП України), так як спірний наказ про звільнення позивача винесено на підставі акту про відсутність на роботі та табеля обліку робочого часу, без проведення належної перевірки та визначення днів прогулу, відібрання пояснень від позивача та у порушення вимог ч. 1 ст. 43, 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не отримано попередньої згоди вищого органу профспілкової організації щодо звільнення ОСОБА_4

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 квітня 2014 року № 6-30цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

При стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суди вірно застосували Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначивши середньоденний заробіток позивача.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що звільнення відповідача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, унаслідок чого ОСОБА_4 підлягає поновленню на роботі.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Чернігівторф» відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик