Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Верховної Ради України, Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара, Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради, Міністерство освіти і науки України, регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 6 серпня 2001 року державі в особі Верховної Ради України на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У вищезазначену квартиру ОСОБА_5 вселилася 27 грудня 2002 року на підставі ордера на житлове приміщення, який був виданий її матері ОСОБА_9 разом з дітьми. З 2005 року у даній квартирі зареєстрований також і ОСОБА_6

Крім того, у вищезазначеній квартирі зареєстровані і мешкають її, ОСОБА_5, рідний брат ОСОБА_7 та його малолітній син ОСОБА_8 У подальшому ОСОБА_9 планувала оформити це житлове приміщення у спільну власність шляхом приватизації, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона померла.

Позивач ОСОБА_5 зазначала, що вона зверталася до відповідачів з приводу оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У отриманій нею письмовій відповіді від 5 серпня 2014 року зазначено, що вищезазначена квартира не була зареєстрована за комунальною власністю територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради не мало законних підстав щодо передачі зазначеної квартири шляхом приватизації у власність наймачу та членам її родини.

Також ОСОБА_5 посилалася на те, що вона з 27 грудня 2002 року користується та відкрито володіє вищезазначеною квартирою по теперішній час безперервно протягом тринадцяти років, а тому на підставі чинного законодавства України має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Крім того, просила скасувати реєстрацію права власності за державою в особі Верховної Ради України на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка складається із: 1-коридору, 2-кладової, 3, 4, 5-житлових кімнат, 6-кухні, 7-санвузла, балкону, загальною площею 57,6 кв. м, житловою площею 38,6 кв. м. Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/2 частини за державою Україна в особі Верховної Ради України на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57,6 кв. м, житловою площею 38,6 кв. м. У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягаєзадоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що державі в особі Верховної Ради України належать на праві власності квартира АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 6 серпня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. за реєстром № 3606, про що зроблений відповідний запис в обліковій книзі № 27 ЖЮ за реєстровим № 1740-42.

8 серпня 2001 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на вищезазначену квартиру було видано реєстраційне посвідчення на об'єкти нерухомого майна, що належать юридичним особам (а. с. 8).

Згідно з витягом з протоколу спільного засідання адміністрації профкому Дніпропетровського національного університету ім. О.Гончара від 9 вересня 2002 року № 3, архівною довідкою Дніпропетровського національного університету ім. О.Гончара від 9 вересня 2002 року № 88-568-74, письмовою відповіддю Дніпропетровського національного університету ім. О.Гончара від 13 лютого 2015 року № 88-552-53, право вселення і користування вищезазначеною квартирою ОСОБА_5 і ОСОБА_7 набули як члени родини (діти) разом зі своєю матір'ю ОСОБА_9, яка у період з 1 вересня 1971 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року працювала у Дніпропетровському національному університеті ім. О. Гончара, обіймаючи різні посади, і перебувала на квартирному обліку з 27 січня 1989 року.

Разом із цим встановлено, що з лютого 2003 року по липень 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 5 липня 2004 року № 1766 відбулась передача відомчих житлових квартир з балансу Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара у комунальну власність м. Дніпропетровська.

Для передачі у встановленому законом порядку відомчих квартир до комунальної власності наймачі відповідних квартир повинні були самостійно оформити всі необхідні документи, проте ОСОБА_9 не надала необхідних документів, у зв'язку з чим її квартира не була передана до комунальної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла.

Згідно з листом Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради від 12 березня 2015 року № 8/5-233 «Про об'єкт нерухомого майна по просп. імені газети «Правда», 2» у реєстрі об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська станом на 12 березня 2015 року значиться житловий будинок загальною площею 2 265,78 кв. м по просп. імені газети «Правда», 2, який перебуває на балансі комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 26 та належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська. Запис у реєстрі об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська про об'єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, відсутній.

Отже, на підставі наявних у справі належних і допустимих доказів, суд першої інстанції встановив, що право власності на спірну квартиру належить державі, остання була надана ОСОБА_5 у користування у зв'язку із перебуванням її матері ОСОБА_9 у трудових відносинах з Дніпропетровським національним університетом. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 виходячи зі того, що ОСОБА_5 заволоділа вказаною квартирою добросовісно, протягом всього часу володіння нею була впевнена, що на цю квартиру не претендують інші особи, і вона отримала квартиру з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на неї; продовжує володіти квартирою відкрито, без таємниць більше ніж 10 років.

Однак такий висновок апеляційного суду не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам ЦК України, оскільки фактичні обставини справи свідчать про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частини спірної квартири на підставі ст. 344 ЦК України, виходячи із того, що ОСОБА_5 протягом всього часу була наймачем квартири, а не її добросовісним володільцем, а тому відсутні підстави для задоволення даного позову.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року скасувати, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак Головуючий Судді: