Справа №488/1416/15-ц 01.03.2017 01.03.2017
Справа № 488/1416/15-ц
Провадження №22-ц/784/37/17 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 Доповідач апеляційного суду-Бондаренко Т.З.

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

1 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І..

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2016 року за позовом

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк

«Приват Банк»

до

ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позивач зазначав, що згідно договору № NKTGGK09440013 від 23 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 32 000,00 доларів США на термін до 23 листопада 2026 року, в свою чергу, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Свої зобовязання відповідач за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 17 березня 2015 року утворилась заборгованість.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 28 278,30 доларів США, що еквіваленто 628 909,39 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2016 року позов Банка задоволено. Стягнуто з відповідача на користь Банка заборгованість 28278, 30 доларів США, що еквівалентно 628909, 39 грн., з яких 25618, 83 долари США заборгованість за кредитом, 1999, 12 долари США заборгованість по процентам за користування кредитом, 341,35 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 319 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що судом неповно враховано обставини справи, тому просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, представника відповівдача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 23 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3В укладено кредитний договір № NKTGGK09440013. згідно, якого останній отримав кредит у розмірі 32 000,00 доларів США, на термін до 23 листопада 2026 року, в свою чергу, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно ст.ст. 526,527,536 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав та з жовтня 2014 року припинив здійснювати щомісячні платежі (а.с. 233-239).

В звязку з неналежним виконанням обовязку щодо здійснення щомісячних платежів позичальником, банк, станом на 17 березня 2015 року за вказаним кредитним договором нарахував заборгованість, вважаючи, що строк виконання зобовязання щодо повернення кредитних коштів для боржника настав.

Так заборгованість становить в сумі 28 278,30 доларів США, що є еквівалентом 628 909,39 грн., із яких:

- 25 618,83 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 1 999,12 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 341,35 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 319 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов"язання за договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у повному обсязі, районний суд виходив з положень ст.ст. 611, 615 ЦК України, якими встановлено наслідки неналежного виконання зобовязання, та недопустимість односторонньої відмови від виконання зобовязання, і встановивши наявність заборгованості відповідача за кредитним договором, дійшов висновку, що наявність факту заборгованості є достатньою підставою для дострокового стягнення кредитної заборгованості.

Однак з таким висновком неможна погодитись, оскільки до нього суд дійшов без встановлення дійсних правовідносин сторін та повного зясування всіх обставин справи, які мають значення.

Одним із доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає про порушення його прав, як споживача, відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так із змісту кредитного договору вбачається, що кредитні кошти надані позичальнику для придбання житла (п.1.1.).

Із договору іпотеки, укладеного 23 листопада 2006 року в забезпечення вказаного кредитного договору, слідує, що квартира АДРЕСА_1, яка придбана того ж дня за кредитні кошти, передана банку в іпотеку (а.с. 158-168).

Відповідно до довідки Корабельного відділу поліції від 21 лютого 2017 року та даних паспорту відповідача, він проживає в данній квартирі із своєю родиною (а.c.323).

Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та четверта статті 1054 ЦК України) та Законом України «Про захист прав споживачів».

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, визначено, що споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

З 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті.

Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоровя та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо.

Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так и нематеріальними (послуги).

Споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг.

Враховуючи обставини справи, зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, з урахуванням потреб на які було надано кредит, тобто на придбання житла для сімї позичальника, тобто здійснення кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб, а також те, що наданий кредит використано на зазначені потреби, таке кредитування здійснювалось на споживчі потреби, тому районний суд мав застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Так, загальними правилами викладеними в ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В той же час, за споживчим кредитом, законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Таким чином, за своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються.

Так, відповідно до наведених правових норм, умовами договору кредиту викладеними в п 2.3.3. передбачено, що банк , на власний розсуд, має право, змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобовязань , строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування у повному обсязі, виконати інші зобовязання за договором.

Проте, в матеріалах справи відсутнє повідомлення банку направлене на адресу відповідача, щодо настання строку дострокового погашення кредитних коштів з визначенням відповідної дати.

Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27 лютого 2017 року апеляційний суд повідомлено, що повідомлення про зміну строку виконання кредитних зобовязань боржнику не направлялося, а позов до ОСОБА_3 в суд предявлено на підставі вимог ст. 1050 ЦК України (а.с.317).

Крім цього, з наданого позивачем розрахунку слідує, що прострочена заборгованість за тілом кредиту та відсотками становить всього 1924, 36 долари США (104, 26 +1820,10), що не перевищує суми десяти відсотків , яка становить 3200 доларів США від суми кредиту.

Наведені обставини вказують на те, що кредитором не додержано встановлених спеціальним законом, яким є Закон України «Про захист прав споживачів» гарантій споживача, одним з яких є особливий порядок щодо предявлення вимог кредитора в разі неналежного виконання зобовязань боржником.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі хоча і міститься посилання на порушення судом ст. 11 Закону Укураїни «Про захист прав споживачів», проте не зазначається саме на наведені порушення спеціального порядку предявлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, що виключає можливість задоволення такої вимоги в суді, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Наведений висновок не є перешкодою для звернення з аналогічним позовом в подальшому відповідно до вимог Закону.

Керуючись статтями 303, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Бондаренко

ОСОБА_4

ОСОБА_5