РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 534/1499/16-ц

№2/534/125/17

22 лютого 2017 року м. Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Солохи О.В,

за участю секретаря - Жукової Н.А.

сторін: представника позивача ОСОБА_1 (за договором), представника відповідача ОСОБА_2 (за договором), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування грошей із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із позовом про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь грошові кошти у сумі 3 000 доларів США та 10 000 грн., протиправно отриманих відповідачем в рахунок відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої відповідачу в значно меншому розмірі злочином, скоєним братом позивача ОСОБА_3 солідарно з його співучасником.

Заявлені вимоги мотивує тим, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 13.07.2015 засуджено її рідного брата ОСОБА_3 за кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_4 В даному кримінальному провадженні на стадії досудового слідства позивачем було двічі передано потерпілій гроші за рахунок відшкодування шкоди. На підтвердження даного факту, відповідачем було складено дві розписки. Згодом позивач дізналась від свого брата, що останній не має ніякого відношення до кримінального правопорушення та не мав наміру відшкодовувати потерпілій шкоду. Таким чином вважає, що відповідач, використовуючи своє процесуальне положення потерпілої у вище зазначеному кримінальному провадженні, психологічний стан позивача, користуючись її довірою, умисно і безпідставно заволоділа значною сумою грошей, яку отримала від позивача, тому звернулась до суду із відповідним позовом за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та пояснили, що відповідач скориставшись правовою необізнаністю позивача неправомірно заволоділа коштами ОСОБА_3

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали та показали, що відповідач отримала кошти у сумі 3 000 доларів США та 10 000 грн. від адвоката ОСОБА_5 захисника у кримінальному провадженні обвинуваченого ОСОБА_3 та сестри вказаного обвинуваченого у якості відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази сторонами у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 13.07.2015 ОСОБА_3 засуджено за ч.3 ст.187, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна (а.с.111-115). Згідно даного вироку ОСОБА_3 за попередньою змовою з іншою особою скоїли розбійний напад на потерпілу ОСОБА_4, завдавши останній вчиненим кримінальним правопорушенням шкоди.

Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 12.11.2015 вирок суду першої інстанції від 13.07.2015 змінено, а ОСОБА_3 засуджено за ч.3 ст.187, ст.69, ч.1 ст.70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна (а.с.128-132).

Як вбачається з розписки 16.02.2015 ОСОБА_4 отримала від захисника ОСОБА_3 за рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином, грошові кошти у сумі 600 доларів США (а.с.69). Також, ОСОБА_4 отримала від позивача грошові кошти у сумі 2 400 доларів США та 10 000 грн. в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином (а.с.70).

Суд вказує на те, що з вироку суду першої та ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що призначаючи ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі, судами було визнано та враховано у якості помякшуючої обставини повне відшкодування шкоди, завданої злочином потерпілій ОСОБА_4

Підтримуючи свій позов, ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала на те, що відповідач ОСОБА_4 шляхом обману заволоділа грошовими коштами у сумі 3 000 доларів США та 10 000 грн.

Суд не приймає до уваги такі твердження позивача, оскільки остання не надала суду докази реєстрації кримінального провадження за вчинені шахрайські дії ОСОБА_4 та відповідного рішення суду щодо визнання відповідача винною.

Виходячи з вищевказаного, суд вказує на те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем грошових коштів, оскільки позивач добровільно передала вищезазначену суму грошових коштів відповідачу в якості відшкодуванняматеріальної та моральної шкоди, завданої останній злочином, що підтверджується наявними розписками у матеріалах справи.

Щодо твердження позивача та його представника про відсутність добровільної згоди позивача на передачу коштів відповідачу, то дана обставина не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. А позивачем обраний такий спосіб захисту за для позитивного для себе рішення суду.

Щодо відмови суду у низці клопотань представника позивача про допит свідків, то суд наголошує, що у відповідності ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд наголошує, що правові обставини передачі грошових коштів визначено главою 71 ЦК України.

Також суд звертає увагу на те, що вилучення грошей із чужого незаконного володіння не є належним способом захисту своїх цивільних прав та інтересів з огляду на наступне.

Правовою підставою заявлених позовних вимог зазначено порушення відповідачем вимог ст.387 ЦК України наслідком чого є витребування коштів з чужого незаконного володіння.

Разом з тим ОСОБА_3 не зазначила кількість купюр, їх номінал, серії та номера.

Суд вказує, що по справі фактично заявлено віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Віндикаційним є позов не володіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.3 ст.397 ЦК України).

За вимогами ст.389 ЦК України не можуть бути витребувані у добросовісного набувача гроші і цінні папери на предявника.

Позовні вимоги зводяться, замість передбаченого ст.387 ЦК України права витребування у фактичного набувача індивідуально-визначеного майна, к стягненню з відповідача грошових коштів, без доведеності незаконного володіння майном.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали.

На підставі викладеного, суд вважає позов ОСОБА_3 не обґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, оскільки останньою вибрано не належний спосіб захисту свого порушеного права.

Долю процесуальних витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 208, 212-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд, що ухвалив рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27.02.2017.

Суддя підпис ОСОБА_6

Згідно з оригіналом.

Суддя О.В. Солоха