Номер провадження: 22-ц/785/507/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Лопотан В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 і апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016р. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

30 квітня 2014р. представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник позивача послався на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 16 березня 2007р. було укладено кредитний договір №ODMLGА00000067, за умовами якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 99000 доларів США на споживчі цілі та 21900 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 16 березня 2017р., а ОСОБА_2 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором також були укладені 16 березня 2007р. договори поруки між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7

Позивач остаточно уточнив позовні вимоги вказав, що у порушенні умов кредитного договору, ОСОБА_2 свої зобовязання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому кредитного договором порядку та строки, та станом на 08 квітня 2014р. у нього утворилася заборгованість в сумі 354428,39 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 4153900грн.70коп., а саме:

-заборгованість за кредитом в розмірі 94316,71 доларів США;

-заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 91595,60 доларів США;

-заборгованість по комісії за користуванням кредитом в розмірі 12672 доларів США;

-пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 138946,22 доларів США;

-штраф (фіксована частина) 21,33 долара США;

-штраф (процентна складова) - 16876,53 доларів США (том 1 а.с.37-39).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016р. позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_8 було залишено без розгляду у звязку з тим, що поручитель ОСОБА_8 померла 23 лютого 2012р. (том 4 а.с.147).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016р. позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № ODMLGА00000067 від 16 березня 2007р. у розмірі 309798,88 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 3.630.842грн.87коп., та складається :

-з заборгованості за кредитом в розмірі 94316,71 доларів США;

-заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 91595,60 доларів США;

-заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 12672 доларів США;

-пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 94316,71 доларів США;

-штрафу (фіксована частина) 21,33 долара США;

-штрафу (процентна складова) - 16876,53 доларів США.

Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати з ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5 в сумі 913грн. з кожного.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі (том 4 а.с.152-157).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову банку, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, судом не були належним чином перевірені надані банком розрахунки заборгованості, судом було стягнуто заборгованість за кредитним договором без дотримання строків позовної давності (том 4 а.с.169-174).

В апеляційній скарзі апелянти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду від 31 серпня 2016р. скасувати, ухвалити рішення про відмову у задоволені позову банку, посилаючись на те, що суд безпідставно стягнув з них, як поручителів заборгованість за кредитним договором, та не врахував те, що банк без їх згоди та повідомлення збільшив процентну ставку з 11,04% річних до 13,08% річних, що їм стало відомо лише з позовної заяви банку, та вказана обставина не дає підстав покладення відповідальності на поручителів за невиконання або неналежне виконання позичальником свого обовязку за договором кредиту, тому відповідно до вимог ст.559 ЦК України порука підлягає припиненню, що також було встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2015р., яким було задоволено позов поручителя ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про припинення поруки (том 4 а.с.179-181).

Справу розглянуто у відсутності представника Банку, який був неодноразово сповіщений належним чином про слухання справи в апеляційній інстанції, але про причини неявки суд не повідомив, що згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, представника апелянта ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2Г, і апеляційну скаргу апелянтів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла до наступного.

Згідно ст. 309 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 16 березня 2007р. було укладено кредитний договір №ODMLGА00000067, за умовами якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 99000 доларів США на споживчі цілі та 21900 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 16 березня 2017р., а ОСОБА_2 зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Умовами кредитного договору було визначено погашення заборгованості щомісяця в період сплати, та ОСОБА_2 повинен був надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається як із заборгованості за кредитом, та за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитор зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що він 16 березня 2007р. отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти у розмірі 99000 доларів США, що підтверджується відповідною заявою про видачу готівки №1 (т.1, а.с.11).

У порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_2 свої зобовязання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення ОСОБА_2 зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 08 квітня 2014р. має заборгованість в сумі 354428,39 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 3.630.842грн.87коп., та вказану суму було стягнуто за рішенням суду. Розрахунок суми заборгованості міститься в матеріалах справи.

Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 7.1, а також сплати страхових платежів, згідно п.7.1 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_2 щодо підвищення розміру процентної ставки за кредитом, неправильного обчислення пені за кредитним договором, ненадання належних доказів виконання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» своїх зобовязань за кредитним договором.

Так, відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 3 пункту 24 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012р. визначено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-272цс16 від 29 червня 2016р., у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1006цс16 від 08 червня 2016р.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 02 листопада 2012р. надіслав ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, що підтверджується відповідним реєстром поштових відправлень на а.с.65-66 том 1, та вказав про необхідність погашення простроченої заборгованості у термін не пізніше п'яти календарних днів з дати одержання цього повідомлення. Проте вимога залишилася без задоволення, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з вказаним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 здійснив останній платіж 06 лютого 2013р., після чого повністю припинив виплати за кредитним договором, а банк звернувся з вказаним позовом 30 квітня 2014р., тобто у межах строку позовної давності.

Згідно Наказу голови правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 03 жовтня 2008р. розмір процентної ставки за кредитним договором було збільшено з 11,04 % річних до 13,08 % річних.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору, Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів України, а саме: зміни курсу долара США в гривні більше ніж на 10% у зрівнянні з курсом долару США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміни облікової ставки НБУ; зміни розмірі відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами Банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому Банк направляє Позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки на протязі 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої процентної ставки.

Пунктом 28 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012р. розяснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009р.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58 Конституції), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009р.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З урахуванням вищевикладеного суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було правомірно підвищено процентну ставку за кредитним договором відповідно до п. 2.3.1 цього договору, оскільки відповідні зміни у законодавстві з цього приводу набули чинності пізніше.

Обґрунтовано не прийняті до уваги і доводи представника позивача щодо зменшення розміру неустойки.

Так, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу).

Пунктом 27 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

З узагальнення судової практики ВСУ від 01.02.2013р. «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012 рр.)», вбачається, що суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий її розмір, порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. Зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак в останньому випадку відповідач, що звертається з клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки (ч. 3 ст. 551 ЦК ). Отже, зменшення неустойки можливе тільки тоді, коли це не заборонено законом.

Суд першої інстанції з урахуванням вищевказаних норм, а також прийняв до уваги, що протягом тривалого часу кредитні зобовязання боржником виконувались та кредит виплачувався, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий розмір неустойки, порівняно зі збитками споживача, та основною сумою заборгованості по тілу кредиту, майновий стан відповідача ОСОБА_2, зменшив розмір неустойки до 94316,71 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої і суду апеляційної інстанції допустимі та належні докази в заперечення позову Банку, не вказав взагалі про причини не сплати боргу за кредитним договором, апеляційна скарга ОСОБА_2 також не містить вмотивовані доводи чому рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором саме з ОСОБА_2 є незаконним та ухвалено з порушенням норм процесуального або матеріального права.

Згідно довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданої Банком, судова колегія звертає увагу на наступне.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009р., зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З урахуванням вищевказаних вимог сторони не позбавлені можливості звернутися до суду першої інстанції з заявою про розяснення рішення суду від 31 серпня 2016р. в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2, якщо вважають за необхідне вказати розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Разом з тим судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором також і з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як поручителів, підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволені позову банку до вказаних відповідачів з наступних підстав.

Так, у забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором також були укладені 16 березня 2007р. договори поруки між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 (том 1 а.с.50, 53, 56, 59, 61).

Згідно до п.2 вказаних договорів поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагороджень, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 Цивільного кодексу України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_6, посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2015р. (в рішенні суду помилково вказано рік ухвалення рішення суду 2016) було задоволено позов ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та припинено поруку ОСОБА_6 за договором поруки № 0067/Р1 від 16 березня 2007р., укладеним між ОСОБА_6 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Вказане рішення суду набрало законної сили (том 1 а.с.228-232).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016р. позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_8 було залишено без розгляду у звязку з тим, що поручитель ОСОБА_8 померла 23 лютого 2012р. (том 4 а.с.147).

Задовольнивши позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором також з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як поручителів, суд першої інстанції вказав, що відповідно до п.5 умов Договору поруки, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було направлено на адресу ОСОБА_2 та поручителів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором №ODMLGА00000067 від 16 березня 2007р. (т.1, а.с.65-66).

Судова колегія не погоджується з вказаним висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції відмовивши у задоволені позову банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_6, не прийняв до уваги, що обставини, встановлені в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2015р. стосуються не лише ОСОБА_6, а і інших поручителів по даній справі.

Так, відповідно до п.5 договорів поруки, у разі невиконання боржником будь-якого з зобовязань, передбачених п.1 кредитного договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу з зазначенням невиконаних зобовязань.

Проте, доказів стосовно направлення на адресу поручителів кредитором письмової вимоги з зазначенням невиконаних зобовязань, до суду відповідачем не було надано.

Безпідставним є твердження суду першої інстанції, що таке повідомлення нібито направлялося, як боржнику так і поручителям, оскільки зогляду а.с.65-66 том 1 вбачається, що письмова вимога була направлена лише боржнику ОСОБА_2, та взагалі не направлялася поручителям ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

При укладені договорів поруки, сторони передбачили особливі умови договору, згідно до якого предметом цього договору являється надання поручительства поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобовязань по кредитному договору від 16 березня 2007р. № ODMLGA00000067 в сумі 99000 доларів США на споживчі цілі.

Відповідно до п.13 умов укладених договорів поруки, передбачено внесення змін та доповнень в договір поруки лише за згодою сторін в письмовій формі та шляхом додаткової угоди.

Доказів щодо укладення додаткової угоди до укладених договорів поруки, представник позивача також не надав суду першої та суду апеляційної інстанції, тобто, доповнень до укладених договорів поруки, сторонами не було погоджено.

Згідно із ч. 1 ст.553, ч. 1 ст.554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції чітко було встановлено, що згода відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як поручителів за кредитним договором, на зміну процентної ставки в сторону її підвищення, отримана не була, банк не погоджував з поручителями це питання.

Тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги, що зазначені п.п.5, 6 умови договорів поруки, Банком виконані не були, та Банк не надав доказів того, що відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було відправлено та вручено письмову вимогу.

Також суду не було надано доказів того, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, згідно п.13 умов договорів поруки, візували зміни або підписували додаткові угоди до основного Договору кредиту.

Тому судом апеляційної інстанції чітко встановлено, що збільшення процентної ставки за кредитним договором відбулося без згоди поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, що відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Вказані обставини були встановлені рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 серпня 2015р. при задоволені позову поручителя ОСОБА_9, та в даній справі суд прийшов до висновку про те, що банк змінив умови кредитного договору, внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Згідно ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки без згоди поручителя, або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Вказану правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.22 Постанови Пленуму №5 від 30 березня 2012р., та розяснив , що відповідно до частини першої статті 559 ЦК, припинення договору поруки повязується зі зміною забезпеченого зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК, порука припиняється у разі зміни основного зобовязання, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим.(а.с.108-109).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові ВСУ № 6-67цс11 від 19.12.2011р., та розяснено, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

В даній постанові суд дійшов висновку про те, що збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.360-7ЦПК України, рішення Верховного Суду України є обовязковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З урахуванням вищевикладеного,судова колегія вважає, що збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке відбулося без згоди поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу їх відповідальності, що є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України, та по даній справі підставою для відмови у задоволені позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2016р. скасувати в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_10