АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/835/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Золотоверхий О.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівКарпенко О. В., Фетісової Т. Л.
при секретаріЧуйко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2002 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Лисянського відділення Шполянської ОДПІ про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а :

12 квітня 2002 року ОСОБА_7 звернулася до Лисянського районного суду Черкаської області з позовом до Лисянського відділення Шполянського ОДПІ про визнання права власності на спадкове майно - земельний сертифікат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що в с. Ріпки Лисянського району Черкаської області проживав її батько ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті батька залишився земельний сертифікат.

Позивач, звернувшись до нотаріальної контори щодо переоформлення даного сертифікату, їй було роз`яснено, що вона пропустила шестимісячний строк звернення для оформлення спадщини. По причині незнання законодавства пропустила і строк позовної давності. Позивач ОСОБА_7 зазначає, що даний сертифікат знаходиться у неї та по даному сертифікату вона одержувала від товариства зерно та інші продукти щорічно. Просила суд поновити строк позовної давності по даній справі, визнати за нею право власності на сертифікат та право на земельну частку (пай) серія НОМЕР_1, виданий 24 лютого 1997 року Лисянською райдержадміністрацією Черкаської області покійному батькові ОСОБА_8, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2002 року позовні вимоги ОСОБА_7 - задоволено.

Визнано право власності на сертифікат та право на земельну частину серія НОМЕР_1, виданий на ім`я ОСОБА_8, 1 квітня 1997 року за ОСОБА_7.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції , 21 лютого 2017 року ОСОБА_6, яка не приймала участі в розгляді справи, будучи спадкоємицею 1 черги, та вважаючи свої права порушеними, ухваленим рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу. Апелянт посилається в скарзі, що судом порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим, апелянт просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2002 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Лисянського відділення ОДПІ про визнання права власності на спадкове майно, та прийняти нове рішення, яким визнати право власності на земельну ділянку надану згідно сертифікату серії НОМЕР_1 за ОСОБА_6.

Ухвалою апеляційного суду від 06 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_6 була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

11 квітня 2017 року ОСОБА_6 виконано ухвалу суду та надано апеляційну скаргу відповідно до вимог чинного законодавства, в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта ОСОБА_6, який з'явився в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженій наявних, у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з доведеності позовних вимог, обґрунтовуючи рішення тим, що позивач є дочкою померлого, а отже є спадкоємцем першої черги і має право на земельну частку (пай) після смерті батька.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом згідно даних свідоцтва про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24).

Згідно даних свідоцтва про народження позивача ОСОБА_7, то вона дійсно є дочкою померлого ОСОБА_8 (а. с.6).

Відповідно до п.п.4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України його норми застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (01.01.2014). Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як вказано у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

У даній справі встановлено, що спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_8,, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, отже до правовідносин у справі слід застосовувати чинні на той час положення ЦК УРСР .

За таких обставин, колегія суддів враховує, що згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а ст. 549 ЦК УРСР - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Однак, як вбачається із матеріалів справи судом першої інстанції в порушення вимог закону не було встановлено коло спадкоємців , крім позивача, не з'ясовано чи є спадкова справа, яка має бути відкрита нотаріусом, в разі звернення спадкоємців та лише після з'ясування всіх обставин вирішувати чи підлягають задоволенню позовні вимоги позивача ОСОБА_7 щодо визнання права власності на спадкове майно після смерті померлого ОСОБА_8.

Як вбачається із апеляційної скарги у померлого ОСОБА_8 є ще друга дочка ОСОБА_6, яка підтверджує цей факт свідоцтвом про народження (а.с.22), та яка також є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_8, якому належало наступне майно: сертифікат на право на земельну частку серія НОМЕР_1, виданий на ім`я ОСОБА_8, 01 квітня 1997 року, та якою подано заяву до нотаріуса та отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 січня 1999 року( а. с. 43).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки апелянтом доведено наданими доказами, що їй не було відомо про ухвалене судом рішення, про яке вона дізналась після ознайомлення з матеріалами справи в суді в лютому 2017 року. Із наданих доказів вбачається, що апелянт отримала свідоцтво про право на спадщину за законом раніше в 1999 році, а рішення судом першої інстанції ухвалено 11 вересня 2002 року, тому порушені права ОСОБА_6 на отримання спадщини підлягають захисту в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи, оскільки в порушення вимог закону суд визнав право власності на спадкове майно, не з'ясувавши, чи відкрита спадкова справа державним нотаріусом по місцю відкриття спадщини та чи є інші спадкоємці, яких необхідно було вказати при розгляді даної справи позивачу, відсутні будь - які докази звернення позивача до нотаріуса та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи безпідставно розглянув дану справу без участі ОСОБА_6 як відповідача по справі, яка також як і позивач є спадкоємцем 1 черги за законом, не з'ясував коло спадкоємців, не зробив запиту до нотаріальної контори, не з'ясував та не повно і всебічно дослідив обставини справи, тому прийшов до помилкового передчасного висновку про задоволення позовних вимог позивача, та визнання за нею права власності на спадкове майно, яке належало батькові позивача, так як судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, у рішенні суду першої інстанції відсутні обґрунтування для задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів також погоджується з доводами апелянта, що в рішенні суду відсутні обґрунтування позовних вимог, та з яких саме підстав суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що в наявних матеріалах справи відсутні докази для задоволення вимог позивача в повному обсязі, тому колегія суддів вважає, що дане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки рішення ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи .

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки судом першої інстанції не вказано, які норми матеріального права слід застосувати, допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення процесуального права, що привело до невірного вирішення спору, то рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2002 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2002 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Лисянського відділення Шполянської ОДПІ про визнання права власності на спадкове майно-скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7 до Лисянського відділення Шполянської ОДПІ про визнання права власності на спадкове майно.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :