Провадження № 2/734/332/17 Справа № 734/3988/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 лютого 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

Головуючого судді Соловей В.В.,

при секретареві Бардаченко Т.М.,

із участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,

у с т а н о в и в:

із позовною заявою про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів у суд звернувся ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва. Позивач ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 серпня 2016 року між ним і ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладений договір № 004546 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль ЗАЗ Ланос Седан. У той же день на виконання своїх зобов'язань за договором позивач здійснив платіж у розмірі 16140.00 гривень. Проте, відповідач уклав вказаний договір без визначення речі з індивідуальними ознаками, а тому не містить істотної умови, якою є предмет договору. Крім того, за умовами вказаного договору створюється дисбаланс договірних прав та обов'язків між сторонами, у зв'язку з чим положення укладеного договору є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При укладенні вказаного договору позивач введений в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Фінансовий лізинг відноситься до фінансових послуг та підлягає ліцензуванню. Відповідач належну ліцензію не отримував і на момент укладання договору не мав. Позивач ОСОБА_2 ставить позовні вимоги про: визнання недійсним договору № 004546 від 12 серпня 2016 року фінансового лізингу, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь грошових коштів у розмірі 16140.00 гривень.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Позивач ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Представник відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, у судове засідання не з'явився, але подав письмове заперечення проти позову, вважаючи, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

При судовому розгляді цивільної справи встановлено, що 12 серпня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в особі представника ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності № 72 від 4 січня 2016 року, та ОСОБА_2 укладений договір № 004546 фінансового лізингу. Предметом лізингу за вказаним договором є автомобіль ЗАЗ Ланос Седан (п. 3.1 вказаного договору). Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору вартість предмету лізингу становить 16140.00 гривень, відсоток платежів - 50%, авансовий платіж - 80700.00 гривень, щомісячний платіж - 6725.00 гривень, комісія за організацію (10%) - 16140.00 гривень, комісія за передачу (3%) - 4842.00 гривні. Згідно квитанції 0.0.598923620.1 від 12 серпня 2016 року ОСОБА_2 сплачені до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» грошові кошти в сумі 16140.00 гривень за договором № 004546 від 12 серпня 2016 року фінансового лізингу.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавчо закріплені самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 вказаного Закону).

Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідно дійти висновку про те, що для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

За умовами п. 5.4 договору фінансового лізингу, у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку № 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення предмета вартості на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Відповідно до п.п. 4.3.5 і 4.3.6 вказаного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, із причин, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 цього договору. У п. 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

За умовами договору (п. 5.1 договору) предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів із моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Проаналізувавши зміст договору, суд вважає, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу, лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки, отримує вигоду - штраф за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів та всю суму сплаченої комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу (п. 12.12 договору).

Крім того, договором не передбачене право лізингоодержувача в односторонньому порядку змінювати чи розривати за своєю ініціативою цей договір, а також відсутні будь-які умови, спрямовані на захист прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем.

Аналізуючи умови оскаржуваного договору, суд вважає, що значна частина його положень є несправедливими відносно споживача та суперечать нормам чинного законодавства України, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця. Вказане свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» положення спірного договору є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Крім того, у відповідача в порушення вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності та спірний договір не посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання договору фінансового лізингу від 12 серпня 2016 року недійсним.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що договір № 004546 фінансового лізингу, укладений 12 серпня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_2, необхідно визнати недійсним. Із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути грошові кошти в розмірі 16140.00 гривень, як сплачену позивачем ОСОБА_2 комісію за організацію (10%) згідно договору № 004546 фінансового лізингу від 12 серпня 2016 року. Крім того, із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у дохід держави необхідно стягнути грошові кошти в розмірі 640.00 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст. 11, 16, 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 203, 215, 216, 220, 509, 799, 806 і 808 ЦК України, ст.ст. 209, 212, 214, 215, 218, 294, 295 і 296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір № 004546 фінансового лізингу, укладений 12 серпня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва і ОСОБА_2.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 16140 (шістнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м. Києва» у дохід держави грошові кошти в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції протягом десяти днів із дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів із дня отримання копії цього рішення.

Суддя