Справа № 128/1660/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2017 року ммісто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Нагірняк Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи позовні вимоги тим, що 14.02.2008 року між ним та ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» був укладений договір поруки №158. Згідно умов п. 2.2 даного договору він, як поручитель, зобов'язався перед Банком, як кредитором, відповідати за виконання ОСОБА_4 усіх її зобов'язань перед Банком по сплаті останньому будь - яких сум, що виникають з умов кредитного договору, вказаного п. 1.2. договору, а саме: повернути кредит в розмірі, зазначеному в п. 1.3 даного договору, сплатити проценти за його користування, комісійної винагороди, неустойки в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору, які були йому відомі, ОСОБА_4 зобов'язалася повернути Банку кредит в сумі 100 000,00 доларів США в строк до 14.02.2018 року із сплатою 12% річних.

Відповідачами неодноразово вносились зміни до кредитного договору, внаслідок чого було збільшено обсяг його відповідальності.

Так, Додатковою угодою №1 до кредитного договору №014/035-23/60011 від 14.02.2008 року було доповнено п. 4.4 кредитного договору другим абзацом відповідно до якого розмір процентної ставки за кредитним договором змінюється у випадку припинення трудових відносин між Кредитором та Позичальником (шляхом підвищення до рівня діючої процентної ставки визначеної Кредитором (Комітетом з управління активами та пасивами Кредитора) за відповідною програмою кредитування на дату припинення трудових відносин)». Дані зміни призводять до збільшення обсягу його відповідальності.

Згідно додаткової угоди №8 від 13.02.2012 року до кредитного договору, було збільшено строк кредиту на 121 календарний місяць, викладено пункти 1.1.6 та 1.1.7 кредитного договору в наступній редакції: «1.1.6. Дата остаточного погашення кредиту «14» березня 2028 р.», «1.1.7. Строк кредиту (строк користування кредитом) складає 241 місяців».

Внаслідок укладення цієї додаткової угоди обсяг його відповідальності, як поручителя, збільшився на 42 766,12 доларів США. Згоди, як поручитель, він на укладення вище зазначених додаткових угод не надавав.

Враховуючи те, що він, як поручитель, не надавав згоди на зміну умов кредитного договору, хоча така згода передбачена вимогами законодавства, його порука, встановлена договором, припинилась.

За наведених обставин позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати припиненою поруку №158 від 14.02.2008 року, укладену між ним та ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги свого довірителя підтримав, мотивуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задоволити. В послідуючому, представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, позов підтримує, змін та доповнень не має, просить його задоволити.

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення, посилаючись на те, що статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для виникнення поруки, є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Відповідно до умов Додаткової угоди № 1 від 14.02.2008 року до кредитного договору, п. 4.4 було доповнено другим абзацом, згідно якого сторони домовились, що розмір процентної ставки за кредитним договором змінюється у випадку припинення трудових відносин між Кредитором та Позичальником (шляхом підвищення до рівня діючої процентної ставки визначеної Кредитором (Комітетом з управління активами та пасивами Кредитора) за відповідною програмою кредитування на припинення трудових відносин). На думку позивача, дані зміни призводять до збільшення обсягу його відповідальністю. На думку банку, внесення змін до п. 4.4. кредитного договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом фактично конкретизували умови основного договору й не свідчать про зміну основного зобов'язання. Статтею 4 кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, в забезпечення якого було укладено Договір поруки, передбачено можливість коригування банком відсоткової ставки за користування кредитом у настання певних обставин, навіть в односторонньому порядку. Позивач був обізнаний з умовами кредитного договору та підпис його в договорі поруки свідчить про те, що він погодився надати поруку за цим кредитним договором. Додаткова угода була укладена в той же день, що і кредитний договір та договір поруки. Це дає підстави стверджувати, що позивачу було відомо про ці зміни щодо яких він не мав також і заперечень. Представник відповідача вважає, що фактично на момент укладення цієї додаткової угоди збільшення обсягу зобовязань поручителя не відбулось, оскільки відсоткова ставка не змінилась, а в подальшому навіть зменшилась: з 28.03.2008 року по 15.01.2009 року - 9,26%; з 16.01.2009 року по 15.012011 року - 3,26%; з 16.01.2011 року по 15.01.2012 року - 5,00%; з 16.01.2012 року по 13.02.2012 року - 6,00%; з 14.02.2012 року по 26.08.2014 року - 9,26%. 10.11.2009 року позивачем було надано заяву про надання згоди на внесення будь - яких змін до кредитного договору, укладеного Банком з ОСОБА_4 07.02.2012 року, повторно, позивачем було надано заяву про надання згоди внесення будь-яких змін до кредитного договору, укладеного Банком з ОСОБА_4, а отже, він надав згоду на збільшення відсоткової ставки за кредитним договором 27.08.2014 року до 14% та збільшення строку кредитування згідно додаткової угоди №8 від 13.02.2012 року до кредитного договору. Відповідно відмітки в паспортах позичальниці та поручителя, позивач є чоловіком ОСОБА_4 Дана обставина вказує про те, що позивач мав всі підстави бути проінформованим по процесу кредитування його дружини, зокрема, і про укладення додаткових угод до кредитного договору. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя - ст. 65 СК України. На думку представника відповідача, укладення додаткових угод до кредитного договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом фактично конкретизували умови основного договору й не свідчать про зміну основного зобов'язання, а тому підстави для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України відсутні. За наведених обставин, представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. В послідуючому представник відповідача в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, заперечує щодо задоволення позову та просить врахувати попередньо надані заперечення.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення, пояснивши, що в 2008 році брала кредит на придбання нерухомості. Їй, як працівнику банку, кредит надавався на пільгових умовах, було ще пять додаткових угод. Щомісячний платіж не змінювався. Чоловік позивач ОСОБА_1, поїхав на заробітки за кордон, на даний час вони не розлучені. Всі умови кредитного договору були виконані, чоловік надсилав певні заяви з Російської Федерації. Додаткова угода №8 не була погоджена з позивачем, однак за кілька днів він надіслав з Російської Федерації завіреного листа, це повязано з питанням іпотеки. В подальшому, відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, не заперечує щодо задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши заперечення представника відповідача та пояснення відповідача ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 14.02.2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/035-23/60011, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 100 тис. доларів США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних терміном до 14.02.2018 року (а.с.9-13).

Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що кредитор має право в односторонньому порядку збільшити процентну ставку за кредитом на не більше ніж 50 процентних пунктів, зокрема, у випадку прострочення погашення кредиту відповідно до умов цього договору на строк, що перевищує 30 календарних днів.

Згідно з п. 1.4 кредитного договору процентний пункт - значення, яке дорівнює десятій частині одного процента, тобто 0,1 процента.

У пунктах 4.6-4.8 кредитного договору зазначено, що кредитор зобов'язаний письмово повідомити позичальника про нову (скориговану) процентну ставку за кредитом протягом семи календарних днів з дати прийняття уповноваженим органом установи кредитора відповідного рішення. Таке письмове повідомлення є невід'ємною частиною цього договору.

Позичальник зобов'язаний сплачувати проценти відповідно до нової (скорегованої) процентної ставки, починаючи з дати зміни процентної ставки. За результатами корегування, на вимогу кредитора, сторони повинні внести відповідні зміни до цього договору та додатків до нього. Позичальник зобов'язаний не пізніше 30 днів після отримання повідомлення від кредитора про зміну процентної ставки з'явитися до кредитора з метою підписання графіка в новій редакції. У випадку невиконання позичальником зазначеного обов'язку сторони домовилися розрахований та підписаний кредитором самостійно новий графік вважається складеним належним чином, є невід'ємною частиною цього договору та підставою для визначення розміру зобов'язань позичальника за цим договором.

У разі незгоди позичальника з новою (скорегованою) процентною ставкою, він вправі без сплати комісій достроково і у повному обсязі виконати всі грошові зобов'язання за цим договором у строк, що не перевищує 30 календарних днів з дня отримання повідомлення кредитора про корегування процентної ставки. У цьому разі проценти за кредитом нараховуються відповідно до процентної ставки, що існувала до моменту корегування.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» 14.02.2008 року укладено договір поруки № 158, згідно з п. 2.2 якого ОСОБА_1, як поручитель, зобов'язався перед банком, як кредитором, відповідати за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4, що виникають з умов кредитного договору від 14.02.2008 року № 014/035-23/600011, а саме: повернути кредит в розмірі, зазначеному в п. 1.3 даного договору, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором (а.с.5-8).

Пунктом 2.1 договору поруки встановлено, що це зобов'язання підписано сторонами відповідно до чинного законодавства України та відповідає положенням ст. ст. 553-559 ЦК України.

14.02.2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, згідно якої сторони домовилися доповнити п. 4.4. Кредитного договору другим абзацом наступного змісту: « Також сторони домовилися, що розмір процентної ставки за цим договором змінюється у випадку припинення трудових відносин між Кредитором та Позичальником (шляхом підвищення до рівня діючої процентної ставки визначеної Кредитором (Комітетом з управління активами та пасивами Кредитора) за відповідною програмою кредитування на дату припинення трудових відносин)» (а.с.14).

14.02.2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №8 до кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, згідно якої строк кредиту збільшено на 121 календарний місяць, в звязку з чим: пункт 1.1.6 Кредитного договору викласти в наступній редакції: «1.1.6 дата остаточного погашення кредиту 14 березня 2028 року»; пункт 1.1.7 Кредитного договору викласти у наступній редакції: «1.1.7 строк кредиту (строк користування кредитом) складає 241 місяців».

Згідно п.2 додаткової угоди, графік погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту в викласти у новій редакції в Додатках №1,2 до цієї Додаткової угоди, які є невідємною частиною Додаткової угоди (а.с.15).

06.01.2012 року між ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №6 до кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, згідно якої тимчасово на строк з 16 січня 2012 року по 15 січня 2013 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 9,26% річних. З 16 січня 2013 року проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки в розмірі 9,26% річних. При цьому така зміна процентної ставки за кредитом не потребує укладення окремої додаткової угоди до кредитного договору.

12.01.2012 року між ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №6 до кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, згідно якої сторонами досягнуто згоди щодо порядку страхування за вказаним кредитним договором.

10.01.2012 року між ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №7 до кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, згідно якої сторонами досягнуто згоди щодо порядку страхування за вказаним кредитним договором.

Дані додаткові угоди були підписані представником ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_4

Вказані додаткові угоди щодо зміни умов кредитного договору ОСОБА_1 не були підписані.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обовязки, що складають зміст договірного зобовязання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто, закон повязує припинення договору поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Оскільки правовідносини з приводу поруки між поручителем і кредитором іншої особи є різновидом зобовязань, на них також поширюються правові норми щодо зобовязань.

Таким чином, згідно із частиною першою статті 559 ЦК України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 року у справі № 6-160цс13.

Також, суд керується позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові у справі №6-20цс11 від 21.05.2012 року, згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Як вбачається із правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року № 6-69цс11, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього; збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто, змінами основного зобовязання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

З аналізу змісту кредитного договору, п.п. 1,2 додаткової угоди №8 від 14.02.2008 року до кредитного договору вбачається, що такі зміни умов основного зобовязання призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязання, то, як зазначалося вище, істотними умовами договору поруки є обовязкове посилання на основне зобовязання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобовязання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст.654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст.547 ЦК України щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобовязання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі.

Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 05.02.2014 у справі за №6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч.1 ст.559 ЦК.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 05.06.2013 року у справі №6-43цс13 згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Як вбачається із додаткової угоди №8 до кредитного договору № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, поручитель ОСОБА_1 її не підписував.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12).

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (статті 3, 1215, 20 ЦК, статті 35, 11, 15, 31 ЦПК).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Проте слід мати на увазі, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом повязане припинення поруки.

Висновки щодо цього питання містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах: від 21 травня 2012 року у справі № 6-18цс11, від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11).

Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий з бір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках.

Керуючись ст. ст. ст. 3, 15, 509, 547, 553, 554, 559, 628, 651, 654,ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 12, 15, 27, 31, 79, 88, 197, 209, 212- 215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати поруку ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 014/035-23/60011 від 14.02.2008 року, укладену на підставі договору поруки №158 від 14.02.2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_2 ОСОБА_3» такою, що припинена.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в рівних частках по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: