Справа №1411/216/2012 14.09.2017 14.09.2017 14.09.2017
Справа № 1411/216/2012 Головуючий першої інстанції: Козаченко Р.В.
Провадження № 22-ц /784/1719/17 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2012 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення факту спільного проживання та визнання права власності на частку спільного майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

8 червня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про визначення факту спільного проживання та визнання права власності на частку спільного майна.

Позивачка зазначала, що з 1987 року проживала однією сімєю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. Під час сумісного проживання кожний з них отримав земельні ділянки в Садово-виноградарському товаристві «Фарада», які ОСОБА_5 в подальшому зареєстрував на своє імя та отримав акт про право приватної власності на земельну ділянку, відповідно до розпорядження райдержадміністрації Жовтневого району Миколаївської області № 537 від 30 листопада 2004 року. Крім того, вони вели спільне господарство та за спільні кошти побудували дачу та господарські споруди. Також, спільно, ними було придбаний автомобіль ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 32 000 грн.

30 липня 2010 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить зазначене майно. Спадкоємицею після смерті останнього є його дочка від першого шлюбу ОСОБА_2

Посилаючись на зазначені обставини, та на положення ст. ст. 61, 63, 69, 74 СК України, з урахуванням уточнень позову, ОСОБА_4 просила визнати факт її спільного проживання однією сімєю з ОСОБА_5 з грудня 1988 року по 30 липня 2010 року та визнати за нею право власності на ? частку у спільному майні подружжя, зокрема, на ? частку автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1; на ? частку будівельних матеріалів, які були використані при будівлі дачного будинку та господарських споруд та на ? частку земельної ділянки, яка знаходиться в Садово-виноградарському товаристві «Фарада» в с. Пересадовка, Жовтневого району Миколаївської області.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі.

Визнано факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім'єю з грудня 1988 року по 30 липня 2010 року.

Визнано за ОСОБА_4В право власності на: ? частку автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1; ? частку будівельних матеріалів, які були використані при будівлі дачного будинку та господарських споруд та ? частку земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої в Садово-виноградарському товаристві «Фарада» у с. Пересадовка, Жовтневого району Миколаївської області, яка зареєстрована за ОСОБА_5 згідно з державним актом серії ЯА № 068615, виданим 9 березня 2005 року Жовтневою райдержадміністрацією. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка у період з грудня 1988 року і по день смерті ОСОБА_5, а саме по 30 липня 2010 року, проживала з ним однією сім'єю без шлюбу, а тому крім того, має право на ? частку набутого за цей час спільного майна.

Проте колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справи згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 27 вересня 1978 року позивачка перебувала в шлюбі з громадянином ОСОБА_7 та місце її помешкання було зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 до 6 грудня 1988 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 8). Був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 та разом з ним мешкали його колишня дружина ОСОБА_8, дочка ОСОБА_2 та двоє онуків останньої (а.с. 64 зворот).

Відповідно до довідки Садово-виноградарського товариства «Фарада» ОСОБА_5 з 1987 року є членом цього товариства та на відведеній йому земельній ділянці побудував дачний будинок, де з травня 1995 року проживав разом з ОСОБА_4 та працював головою правління товариства (а.с. 9).

Право власності на зазначений дачний будинок не зареєстровано, технічна документація відсутня.

З 14 серпня 1990 року ОСОБА_5 є власником транспортного засобу марки ВАЗ 21063 реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 12).

9 березня 2005 року ОСОБА_5 на підставі розпорядження Жовтневої райдержадміністрації від 27 грудня 2004 року № 582-р було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.08 га на території Садово-виноградарського товариства «Фарада» Пересадівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області ( а.с. 70, 84).

30 липня 2010 року ОСОБА_5 помер (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_5 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 25 листопада 2010 року була заведена спадкова справа. За матеріалами цієї справи з заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_10, онук спадкодавця після смерті сина останнього ОСОБА_11, який помер 10 березня 2007 року (а.с. 63, 64) та його дочка ОСОБА_2 (відповідачка у справі) (а.с. 65).

Справа судом першої інстанції була розглянута без участі відповідачки.

В апеляційній інстанції відповідачка, заперечуючи проти позову, пояснила, що вона знає ОСОБА_4 як співробітника батька. Остання була членом Садово-виноградарського товариства «Фарада» та мала там свою земельну ділянку. ЇЇ батько в 1995 році побудував дачний будинок, у будівництві якого приймала участь і її сім'я, члени якої в подальшому користувалися цим дачним будинком. У звязку з тим, що батько займав посаду голови правління вказаного товариства, він більшу частину свого часу проживав на дачі. Ні позивачки, ні її речей в дачному будинку вона не бачила. Їй відомо, що батько звертався до правління товариства з питань переоформлення земельної ділянки на її дочку ОСОБА_12.

До сімейних правовідносин, які існували до набуття чинності Сімейним Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3).

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період до 1 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону.

Нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу ( ст. 22 КпШС України).

За змістом ст. 112 ЦК Української СРСР майно, придбане внаслідок спільної праці особами, які перебували у фактичних шлюбних стосунках і жили однією сімю, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За наявності такої угоди спори про поділ майна вирішуються з урахуванням її умов. Якщо ж така угода не укладалася, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний до червня 2007 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є спільною сумісною власністю сторін, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає з законодавства України (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності).

Отже, районний суд помилково визначився, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України, а тому безпідставно встановив факт проживання позивачкою однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_5 в період з грудня 1988 року і по 1 січня 2004 року.

Як встановлено даними садово-виноградарського товариства «Фарада» та за твердженнями позивачки дачний будинок був збудований в 1995 році, в експлуатацію не здавався, державну реєстрацію не проходив та право власності на цю нерухомість не оформлювалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч. 1 цієї статті).

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 2 ст. 57 ЦПК України).

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано відповідних доказів за правилами ст.ст. 58 та 59 ЦПК України, які б підтверджували ступень її участі працею та грошовими коштами у будівництві дачного будинку у період сумісного проживання зі спадкодавцем з 1988 року по 1995 рік та у придбанні померлим в 1990 році транспортного засобу марки ВАЗ 21063 реєстраційний номер НОМЕР_2.

Надані позивачкою копії чеків та накладних на придбання будівельних матеріалів, які датовані 1988-1992 роками, не можуть свідчити про її особисту участь працею або грошима у будівництві дачного будинку, оскільки ці всі документи видані на імя ОСОБА_5 та в деяких зазначена адреса місця реєстрації останнього АДРЕСА_1 (а. с. 86-101).

За такого, суд першої інстанції невірно виходив з того, що дачний будинок та транспортний засіб є спільною сумісною власністю спадкодавця на позивачки, а тому безпідставно визнав за ОСОБА_4В право власності та ? частку автомобіля ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_1 та на ? частку будівельних матеріалів, які були використані при будівлі дачного будинку та господарських споруд.

Щодо позовних вимог в частині визнання факту спільного проживання однією сім'єю як чоловік та дружина в період з 1 січня 2004 року по час смерті ОСОБА_5, тобто по 30 липня 2010 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення цих вимог за вказаний період з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Норма ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах та для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Таким чином, позивачка повинна була надати суду належні та допустимі докази про те, що на час придбання спірного земельної ділянки сторони були повязані спільним побутом, мали взаємні обовязки і права та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Задовольняючи позовні вимоги частині встановлення факту проживання однією сімєю з померлим без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року по 30 липня 2010 року, суд першої інстанції безпідставно вважав такі факти доведеними позивачкою, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують ведення сторонами на час придбання спірної земельної ділянки спільного господарства, наявності спільного бюджету, придбання спільного майна в інтересах сімї.

Так, з показань свідків, які були опитані судом не вбачається, що вона та ОСОБА_5 проживали однією сімєю, тобто спільно проживали, були повязані спільним побутом, вели разом господарство, мали взаємні права та обовязки.

Опитані свідки та даними довідки садово-виноградарського товариства «Фарада» за цим фактом підтверджували тільки обставини, що позивачка та ОСОБА_5 були знайомі, їх бачили разом у дачному будинку останнього та вони разом обробляли земельні ділянки.

Між тим, сам по собі факт перебування позивачки в дачному будинку ОСОБА_13, сумісне оброблення земельних ділянок не є доказом того, що вони проживали однією сімю, більш того їх місця постійного проживання були зареєстровані за іншими адресами.

Щодо доводів позивачки, що саме вона займалася похованням ОСОБА_5, на підтвердження чого надавши квитанцію від 30 липня 2010 року до прибуткового касового ордера, то ці обставини заперечувалися відповідачкою, а наявність цього прибуткового ордеру остання пояснила тим, що у звязку з тим, що батько проживав на дачі на далекій відстані від її місця проживання, то в телефонному режимі вона просила позивачку виконати певні організаційні заходи щодо поховання.

Таким чином, колегія суддів вважає не доведеним, що на час приватизації земельної ділянки ОСОБА_5 перебував в шлюбі з позивачкою та проживав однією сім'єю.

Крім того, пунктом 18-2 постанови пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з подальшими доповненнями) встановлено, що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 Земельного Кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Як встановлено судом ОСОБА_5, внаслідок приватизації, на підставі розпорядження Жовтневої райдержадміністрації від 27 грудня 2004 року № 582-р була передана у власність спірна земельна ділянка площею 0.08 га на території Садово-виноградарського товариства «Фарада» Пересадівської сільської ради та на підтвердження цього видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд безпідставно визнав за позивачкою право власності на ? частку спірної земельної ділянки, виходячи з того, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як встановлено з матеріалів спадкової справи з заявою про прийняття спадщини, крім відповідачки, звернувся ОСОБА_10, онук спадкодавця після смерті сина останнього ОСОБА_11, який помер 10 березня 2007 року. Отже, з огляду на наведені норми спадкового права ОСОБА_10 вважається таким, що прийняв спадщину.

Між тим, оскільки предметом спору є правовідносини з приводу поділу спадкового майна, право на частку якого має ОСОБА_10, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону при вирішенні позову не вирішив питання щодо залучення цього спадкоємця до участі у справі як співвідповідача.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання факту спільного проживання однією сімєю з ОСОБА_5 з грудня 1988 року по 30 липня 2010 року та визнання право власності на ? частку автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1; на ? частку будівельних матеріалів, які були використані при будівлі дачного будинку та господарських споруд, і ? частку земельної ділянки, яка знаходиться в Садово-виноградарському товаристві «Фарада» в с. Пересадовка Жовтневого району Миколаївської області, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.В. Крамаренко

ОСОБА_14