АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 626/2384/16-ц Головуючий суддя І інстанції Дудченко В. О.
Провадження № 22-ц/790/2105/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.17 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів колегії: Бровченка І.О., Карімової Л.А.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» про визнання умов кредитного договору недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" про визнання умов кредитного договору від 28.05.2013 року № КАВНКФ/1012067.3 щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 882 грн. недійсною з моменту укладення договору та зобов'язати ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" комісію сплачену ОСОБА_3 за кредитним договором від 28.05.2013 року № КАВНКФ/1012067.3 зарахувати в погашення кредиту.

В обґрунтування позовних вимоги позивач зазначив, що 28.05.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1012067.3.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику в тимчасове користування довгостроковий кредит, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити комісії банку і проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, встановлених даним кредитним договором.

Крім того, згідно з п. 4.3. кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця - комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,7% від суми кредиту, вказаної у п. 1.2 договору.

Позивач вважає кредитний договір від 28.05.2013 року № КАВНКФ/1012067.3, укладений з ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК", в частині зобов'язання позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 882 грн. недійсним, так як встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обсуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 26 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" про визнання умов кредитного договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити повністю; визнати иумову кредитного договору від 28.05.2013 року щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 882, 00 грн. недійсною з моменту укладення договору; зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк» комісію, сплачену ОСОБА_3 за кредитним договором від 28.05.2013 року, зарахувати в погашення кредиту; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» судовий збір в розмірі 2315,72 грн.

Апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права,зокрема ст. ст. 203, 213, 215, 256, 257, 261 ЦК України, ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позову з інших підстав.

Судовим розглядом встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1012067.3 28.05.2013 року.

Позивач при підписанні кредитного договору підтвердив, що йому надана повна інформація про всі умови кредитування банком фізичних осіб і з усіх запропонованих позичальником обрав саме дані умови кредитування, що містяться в цьому кредитному договорі. Всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, а пункт 4.3 кредитного договору передбачає плату комісії за супровід кредитного договору, позивач підписав договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним.

Крім того позивач, погоджуючись з умовами кредитного договору тривалий час користувався ним, справно сплачував саму суму кредиту, проценти за користування кредитом та комісію аж до 11.11.2014 року включно, тобто до цього часу погоджувався з усіма його умовами, в тому числі і передбаченими в п. 4.3 стосовно комісії за супровід кредитного договору.

Суд першої інстанції вважав, що перебіг строку позовної давності починається саме від дня укладення кредитного договору, а саме з 28.05.2013 року, а не з листопада 2016 року (з дня отримання юридичної консультації по цьому питанню), як на це зазначив представник позивача в судовому засіданні. Звернувшись до суду з даним позовом 28.12.2016 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки він закінчився ще 28.05.2016 року.

Позивач не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з вимогою про визнання умов кредитного договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про визнання умов кредитного договору недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Однак з таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитися на може.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Частиною 5 ст. 11, п.10 ч.3 ст.18 «Про захист прав споживачів» передбачені положення за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови, зокрема, про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст.19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Ст. 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Як вбачається з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором щодо сплати відсотків та погашення кредиту не виконує належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням забов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом забов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення забов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким , що прострочив, якщо він не приступив до виконання забов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.4 ст.11 Закону, в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_3 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, тому доводи апелянта про те, що в частині зобов'язання позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 882,00 грн. кредитний договір слід визнати недійсним, є безпідставними.

Укладанням договору сторони засвідчили, що в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами.

Таким чином, при укладенні кредитного договору було дотримано вимог та загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, а також вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України.

Отже, правових підстав для визнання умов кредитного договору недійсними судовою колегією не встановлено.

За таких обставин, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення права ОСОБА_3 при укладенні кредитного договору, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позову по суті, а не у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 січня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» про визнання умов кредитного договору недійсними відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді :