Справа № 462/5024/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія») про відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому, з урахуванням останніх змін та доповнень /а.с.173,174/, просить стягнути з відповідача 46033,64 грн. майнової шкоди та 100000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 13 грудня 2014 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, яка трапилася з вини відповідача, в якій було пошкоджено належний йому автомобіль марки «ВАЗ-217030», реєстраційний номер НОМЕР_1, а також він отримав тілесні ушкодження. Даний факт підтверджується постановою Залізничного районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року, відповідно до якої винним у скоєнні ДТП визнано відповідача. Оскільки відповідальність заподіювача шкоди була застраховано у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», йому частково третьою особою було виплачене страхове відшкодування в розмірі 42000 грн. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодження у ДТП 13.12.2014 року, в цінах на моменту огляду, становить 84413,64 грн., і тому просить стягнути з відповідача різницю між вартістю відновлювального ремонту в розмірі 84413,64 грн., яка зазначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року, та страховою виплатою в розмірі 42000 грн. У звязку з наведеним, просить позов задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов зі змінами підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що в позові міститься помилка, що розмір страхової виплати становив 40275,15 грн., а не 42000,00 грн., крім того, автомобіль зазнав значних ушкоджень, а позивач змушений був звертатися до хірурга по медичну допомогу, а відтак моральна шкода становить 100000 грн., просять позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача, позов визнав частково, подавши до суду письмові заперечення /а.с.65-68,163-164,193-195/, додатково пояснивши, що відповідач погоджується відшкодувати позивачу 1892,11 грн. майнової шкоди, що становить різницю між вартістю матеріального збитку і лімітом відповідальності страховика за шкоду, яка передбачена у страховому полісі. Вважає, що з відповідача не може бути стягнута різниця між лімітом відповідальності страховика та отриманим позивачем страховим відшкодуванням, яка становить 9724,85 грн., оскільки ОСОБА_1 має ще можливість отримати зазначене відшкодування від третьої особи.

Суд ухвалив справу розглядати без участі представника третьої особи ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», який без поважних причин у судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, письмових заперечень на позов суду не надав, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення по справі.

Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим об'єктом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

05 березня 2015 року постановою Залізничного районного суду м. Львова відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, і на нього було накладене стягнення - штраф у розмірі 380 грн. Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що відповідач ОСОБА_2 13 грудня 2014 року о 19 год. 20 хв. у м. Львові на перехресті вулиць Замарстинівська-Детька, керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_2, виїжджаючи на перехрестя нерівнозначних доріг з другорядної дороги, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 (дод.1), внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-217030», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 /а.с.7/.

Цивільна відповідальність водія автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер ВС 2234 Е, на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується страховим полісом № АІ/6839670, зі змісту якого вбачається, що ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілого становить 50000 грн., розмір франшизи становить нуль грн. /а.с.69/.

Позивачу ОСОБА_1 третьою особою ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було виплачене страхове відшкодування в розмірі 40275,15 грн., що підтверджується страховим актом № ОЦ/024/000/15/0032 /а.с.70/ та платіжним дорученням № 1205 від 19 травня 2015 року /а.с.71/. Таким чином, різниця між лімітом відповідальності страховика та отриманим позивачем страховим відшкодуванням становить 9724,85 грн. (50000,00 грн. /ліміт відповідальності/ - 40275,15 грн. /страхове відшкодування/ = 9724,85 грн.),

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодження у ДТП 13.12.2014 року, в цінах на моменту огляду, становить 84413,64 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження у ДТП 13.12.2014 року, в цінах на дату ДТП, становила 51892,11 грн. /а.с.122-127/.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» було розяснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як убачається з письмових заперечень представника відповідача, ОСОБА_2 погоджується відшкодувати позивачу 1892,11 грн. майнової шкоди, що становить різницю між вартістю матеріального збитку, яка зазначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року, та лімітом відповідальності страховика за шкоду, яка передбачена у страховому полісі, тобто 1892,11 грн. = 51892,11 грн. /вартість збитків/ - 50000,00 грн. /ліміт відповідальності/.

Суд критично ставиться до твердження представника відповідача, що з відповідача не може бути стягнута різниця між лімітом відповідальності страховика та отриманим позивачем страховим відшкодуванням, яка становить 9724,85 грн., оскільки ОСОБА_1 має ще можливість отримати зазначене відшкодування від третьої особи, з огляду на наступне.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року справа № 6-725цс16).

Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року справа № 6-2808цс15 зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як убачається з пояснення позивача ОСОБА_1, які він надав у судовому засіданні, позивач категорично відмовляється від свого права вимоги до третьої особи ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та бажає отримати з відповідача різницю між лімітом відповідальності страховика та отриманим ним страховим відшкодуванням в розмірі 9724,85 грн., яка не була виплачена йому третьою особою.

За таких обставин, суд, з метою забезпечення реалізації абсолютного права позивача ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, завданої ДТП, безпосередньо особою, яка завдала шкоди - відповідачем ОСОБА_2, на підставах, передбачених законом (статтею 1187 ЦК України), вважає за можливим стягнути з відповідача різницю між лімітом відповідальності страховика та отриманим позивачем страховим відшкодуванням, яка становить 9724,85 грн. Такі висновки суду не позбавляють відповідача права порушувати питання про захист його майнового інтересу як страхувальника, оспорювати повноту виконання ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» своїх обов'язків страховика в частині визначення розміру страхового відшкодування за страховим випадком - дорожньо-транспортною пригодою.

Таким чином, суд приходить до наступних висновків щодо розміру майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п. 8.3 зазначеної Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Як убачається з дослідницької частини висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження у ДТП 13.12.2014 року, в цінах на дату ДТП, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить 51892,11 грн., при цьому втрата товарної вартості становить 0,00 грн.

Суд вважає, що є не коректним посилання позивача та його представника на пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4, як на підставу того, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ 217030, реєстраційний номер НОМЕР_1, в розмірі 84413,64 грн. без урахування коефіцієнту фізичного зносу, з огляду на наступне.

Так, у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» було розяснено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

З систематичного аналізу пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 слідує, що особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації у випадку, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, тобто це стосується випадку, коли особа, якій завдано шкоди, здійснила роботи по відновленню автомобіля.

Як убачається з пояснення позивача на даний час ремонт автомобіля «ВАЗ-217030», реєстраційний номер НОМЕР_1, після пошкодження його в ДТП, не проводився, а відтак, посилання позивача на пункт 14 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є безпідставним.

Крім того, на підтвердження уточнених позовних вимог позивач надав калькуляцію ПАТ «Галичина-Авто» від 07 лютого 2017 року вартості ремонтних робіт пошкодженого автомобіля /а.с.176-183/.

Стаття 212 ЦПК зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що вищевказана калькуляція за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Тобто форма калькуляції не має можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань.

Фактично калькуляція є розрахунково-платіжним документом, що передбачають лише виставлення певних сум до оплати покупцям за фактично поставлені товари чи фактично надані послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом прийому-передачі виконаних робіт (послуг). Форма калькуляції (рахунка) не належить до типових форм, що затверджується Держкомстатом, застосування її нормативно-правовими актами не передбачено (аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року справа № 6-19541св14).

Таким чином, позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 44138,49, яка становить різницю між вартістю відновлювального ремонту в розмірі 84413,64 грн., яка зазначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року, та страховою виплатою в розмірі 40275,15 грн., яку отримав позивач від третьої особи.

Враховуючи наведе, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності прийшов до висновку, що з позивача підлягає стягненню майнова шкода в розмірі 11616,96 грн., яка становить різницю між вартістю матеріального збитку в розмірі 51892,11 грн., яка зазначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 316 від 30 червня 2016 року, та страховою виплатою в розмірі 40275,15 грн. (51892,11 грн. - 40275,15 грн. = 11616,96 грн.).

Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн., то суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до п.п. 1,3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановленою частиною другою цієї статті.

У судовому засіданні зясовано, що позивач, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася з вини відповідача ОСОБА_2, отримав забій рваний підборіддя, в результаті чого повинен був звернутися по медичну допомогу до хірурга, що підтверджується випискою Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з медичної карти амбулаторного хворого від 13.12.2014 року /а.с.10/, а також, зазнав душевний стрес, спричинений пошкодженням його автомобіля, разом з тим, позивачем не представлено доказів того, що внаслідок пошкодження автомобіля, ним були перенесені такі страждання, які можуть бути виражені у грошовому еквіваленті розміром у 100000 грн.

Суд, аналізуючи вищевказані докази, вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10000 грн. моральної шкоди, що в свою чергу буде відповідати вимогам справедливості та розумності.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню 1/2 частини, понесених позивачем судових витрат, що складає 2921,85 грн. ((1223,69 грн. судового збору /а.с.2,3/ + 4620,00 грн. витрат на судову експертизу /а.с.121,175/) х 1/2 частину = 2921,85 грн.).

Керуючись ст.ст. 10,11,60-62,88,209,213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11616 гривень 96 коп. майнової шкоди, 10000 гривень 00 коп. моральної шкоди, 2921 гривень 85 коп. судових витрат. Всього стягнути 24538 (двадцять чотири тисячі пятсот тридцять вісім) гривень 81 коп.

У решті вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.