АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 636/3176/16-ц Головуючий І інстанції Дьоміна О.П.
Провадження: 22-ц/790/1199/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чугуївський завод паливної апаратури» про оформлення трудових відносин, стягнення середньої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 09.10.2015 року по 10.06.2016 року він працював у відповідача на посаді оператора станка з лічильним програмним управлінням (плазморізник). Перед його фактичним прийняттям на роботу між ним та директором заводу був обумовлений розмір заробітної плати 5 000 грн. 10.06.2016 року ОСОБА_1 дізнався про те, що працює неофіційно без укладання трудового договору. В грудні 2015 року директором заводу йому було запропоновано виконувати роботу майстра дільниці по збірці котлів за сумісництвом із доплатою в сумі 1 500 грн. Позивач виконував вказану роботу протягом місяця, але обговореної доплати так і не отримав. Він неодноразово звертався з усними вимогами про необхідність виплати належної зарплатні. 05.08.2016 року надіслав на адресу відповідача претензію щодо офіційного працевлаштування та виплати належних сум, але відповіді не отримав. Вваажає, що відповідач в порушення вимог ст. 48 КЗпП України та Наказу за №58 від 29.07.1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» не завів на нього трудової книжки. Підтвердженням факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем в період з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік вважає відеозаписи та фото з місця роботи, аудіо записами телефонних розмов. Таким чином, через недобросовісне виконання відповідачем трудового законодавства, посилаючись на ст. ст. 24, 235 КЗпП України вважає, що відповідач повинен сплатити йому середню заробітну плату по регіону у даній сфері діяльності за 8 місяців в сумі 37 416 грн. За відрядження позивача ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» до м. Миколаєва на 7 днів навчання, йому відповідно до ст. 121 КЗпП України та Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року за №59 в редакції від 11.09.2015 року, необхідно виплатити 1 590,89 грн. середня заробітна плата за період службового відрядження. Також, вважає, що діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, оскільки через не працевлаштування він був вимушений постійно перебувати у стані емоційного напруження, хвилюватися про відсутність стабільного заробітку та офіційної роботи, на підставі ст. 237-1 КЗпП України, наполягав на стягненні з відповідача на свою користь моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Просив встановити факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем у період з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік; зобовязати відповідача оформити трудові відносини з позивачем, починаючи з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік, шляхом внесення запису до трудової книжки; стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 09.10.2015 року по 10.06.2016 рік у розмірі 37 416 грн., з яких нарахувати і сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за вказаний період роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період службового відрядження в сумі 1 590,89 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 08 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилалась на неповне зясування судом усіх фактичних обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права.В обґрунтування скарги зазначила, що при ухвалені оскаржуваного рішення судом першої інстанції було безпідставно надано перевагу доказам відповідача. Докази позивача, якими в повному обсязі підтверджуються його позовні вимоги, судом першої інстанції не були прийняті до уваги. Вважає, що судом першої інстанції були порушенні вимог ст.214 ЦПК України, оскільки при розгляді справи не зясовані обставини, які мали значення для повного та всебічного розгляду справи. Так, суд не врахував та не дав належної оцінки факту його знаходження на території підприємства, відрядженню його до м. Миколаєва, тощо.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 допускався до будь-якої роботи адміністрацією ТОВ Чугуївський завод паливної апаратури», трудовий договір з ним не укладався і наказ про його прийом на роботу не видавався, заробітна плата йому не нараховувалась і, відповідно, не виплачувалась, товариством не здійснювались грошові відрахування до податкових органів та пенсійного фонду за такого працівника, як ОСОБА_1 Ці дані могли б свідчити про наявність трудових відносин між сторонами. У звязку з наведеним суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача щодо встановлення факту трудових відносин між сторонами та зобов`язання належного їх оформлення. Враховуючи, що ОСОБА_1 не перебував з відповідачем у фактичних трудових відносинах вимоги ОСОБА_1 про зобовязання оформити трудові відносини та стягненню з відповідача на його користь середньої заробітної плати, зарплати за період відрядження та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Шляхом укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків. Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин. Саме тому основні елементи інституту трудового договору (порядок укладення трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) як такі, що мають засадничий характер, повинні врегульовуватись лише законом.

Статею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

За правилами ст. 24-1 КЗпП України (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа, повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Так, за наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою» у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів.

Судом першої інстанції встановлено, що наказ або розпорядження про прийняття на роботу ОСОБА_1 відповідачем не видавався, трудовий договір, як того вимагає закон, з ним укладено не було, страхові внески державі не перераховувалися, що підтверджується відповіддю начальника Чугуївського обєднаного управління ПФУ Харківської області від 06.10.2016 року за №7735-80/23, відповідь заступника начальника Харківської ОДПІ ГУ ДФС Харківської області 04.11.2016 року з яких вбачається, що згідно наданої відповідачем звітності форми 1-ДФ за 2-4 квартали 2015 року та за 1-2 квартали 2016 року по ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась.

Крім того, факт відсутності трудових відносин між сторонами підтверджується копії акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування за №20-01-4300/1649 Головного управління держпраці у Харківській області вбачається, що на підставі наданих адміністрацією товариства документів порушення трудового законодавства з боку товариства в частини неналежного оформлення трудових відносин з працівниками не виявлено (а.с. 67-89).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 дійсно письмово звертався до ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури» 03.08.2016 року з проханням виплатити йому доплату до зарплатні в сумі 1 500 грн., середню зарплату за період відрядження в сумі 1 590,89 грн. та середню зарплату за 8 місяців в розмірі 37 416 грн. (а.с.10).

Однак, вказане звернення не може бути підставою для встановлення факту існування трудових відносних між ним та ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури». Вказане звернення стосується питання щодо виплати заробітної плати, при цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до відповідача з письмовою заявою про оформлення його на роботі в ТОВ «Чугуївський завод паливної апаратури», виконував будь яку роботу, обєм роботи, вартість, тощо.

У відповідності до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Тобто, у будь-якому випадку заборонено допускати працівника до роботи до того, як будуть виконані вимоги ст. 29 КЗпП України.

Статтею 169 КЗпП України визначений перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюються центральним органом виконавчої влади.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно тверджень позивача про те, що доказом його працевлаштування у відповідача є надане йому направлення на обовязковий попередній медичний огляд працівника та картку працівника, який підлягає попередньому медичному огляду (а.с.13-14), оскільки вказані документи належним чином не оформлені, не містять прізвища та ініціалів посадової особи, печатки. З наданих позивачем копій вказаних документів неможливо зробити висновок про те, що вони були видані позивачу відповідачем та ОСОБА_1 дійсно пройшов попередній медичний огляд.

Позивачем не було надано суду належних доказів того, що його дійсно було фактично допущено до роботи та сплачувалась заробітна плата.

Суд першої інстанції правильно зазначив в рішенні, що надані позивачем відеозаписів та фото з місця роботи, аудіо записи телефонних розмов не є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ст. 57-60 ЦПК України, оскільки для іх ідентифікації, встановлення часу та місця їх здійснення необхідне володіння спеціальними знаннями, якими володіють експерти.

Відповідно до п. 17.2 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5) саме до кола питань, які вирішуються судовою фототехнічною експертизою, належать такі: «той самий чи інший об'єкт (предмет, приміщення, ділянка місцевості тощо) зафіксовано на даних фотознімках (кінокадрах, відеозаписах), що надані для проведення експертизи?», «які дата і час виготовлення фотознімка та дата і час його редагування?».

Отже, з наданих позивачем фотографій, ауді записі та телефонних розмов неможливо встановити, чи підтверджують вони обставину трудових відносин між сторонами та фактичного допуску його до роботи, а тому суд мав підстави для застосування до них норми ч. 3 ст. 58 ЦПК України (суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування).

Позивач як на підставу існування трудових відносин між ним та відповідачем посилався на те, що відповідач відправляв його в службове відрядження на навчання до м. Миколаєва.

Однак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказане посилання повністю спростовується листом директора ТОВ «Плазматехсервіс - Україна» від 18.11.2016 року за №18 з якого вбачається, що товариство є торговим представником ТОВ «Артіль» ЛТД по реалізації товару третьої особи, і згідно договору навчання проходить на власній виробничій базі ТОВ «Артіль» ЛТД. Позивач дійсно проходив навчання згідно плану-навчання від 15.10.2015 року (а.с.115), але його кандидатура була надана не відповідачем, а представником покупця в усному режимі, без уточнення його статусу, що до статусу покупця, для проходження консультативного навчання (а.с.112).

Доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання на неврахування судом факту його знаходження на території підприємства, відрядженню його до м. Миколаєва, тощо не ґрунтуються на матеріалах справи. Всім доводам позивача суд дав належну оцінку.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем фактичного допуску до роботи та перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи. Вимоги про стягнення заробітної плати, зарплати за період відрядження та моральної шкоди є похідними від вимоги про встановлення факту перебування позивача з відповідачем в трудових відносинах, у звязку з чим підстави для задоволення цих вимог відсутні.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Підстав для скасування або зміни судового рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді