АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 662/896/15-ц Головуючий у І інстанції Марківський О.В.
Номер провадження 22-ц/791/28/17 Доповідач Семиженко Г.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого Семиженка Г.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Фурман Т.Г.,

секретар Рябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 07 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення боргу та збитків за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

у травні 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 лютого 2005 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір банківського вкладу «Осінь - накопичення» пенсійний (з пролонгацією), вона внесла на депозит кошти у розмірі 8000 доларів США двома частинами (7000 доларів США та 1000 доларів США) під 10 % річних строком до 17 лютого 2006 року, в останній день договору відповідачем виплачено їй 800 доларів США, про що здійснено відмітку, та пролонговано договір до 17 лютого 2007 року. 5 лютого 2007 року банк повернув їй 6200 доларів США, оскільки визнав внесення нею до каси банку коштів у розмірі 7000 доларів США, сплачені по вкладу 800 доларів США банк процентами не визнав, отже заявлений до стягнення борг становить 1800 доларів США.

Крім того, 12 вересня 2005 року вона з відповідачем уклала договір на вклад «Аваль-депозит» довгостроковий без пролонгації та внесла на нього 5100 гривень, на цей вклад були нараховані відсотки 700 гривень та 800 гривень, пізніше на цей вклад надійшло 1100 гривень дотації від держави за здачу худоби і таким чином вклад становить 7700 грн.

Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, який набрав законної сили, встановлено, що в період з 5 червня 2005 року по 19 червня 2007 року працівниками ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які засуджені за вчинення службових злочинів, викрадено грошові кошти, у тому числі і кошти, внесені позивачкою у якості вкладів.

З урахуванням зазначеного та у зв'язку з порушенням відповідачем договірних зобов'язань, позивачка просила стягнути з відповідача кошти по двох вкладах, проценти згідно умов договору, компенсацію від знецінення вкладів внаслідок інфляції, штрафні санкції на загальну суму 150121,68 гривні.

Рішення у справі ухвалювалося двічі, останнім рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 07 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, ухвалено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_4 за договором банківського вкладу 99071,43 гривні, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду поставлено питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, в обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції не визначився з нормами цивільного законодавства, якими регулюються відносини між сторонами, ухвалюючи рішення у справі не врахував висновок суду касаційної інстанції щодо необхідності застосування положень ст. 1172 ЦК України з відповідними умовами та наслідками, оскільки саме з цих мотивів були скасовані рішення суду першої інстанції від 12 червня 2015 року та рішення суду апеляційної інстанції від 16 вересня 2015 року, посилаючись на норми ст. ст. 1058, 1059, 1066, 1068 ЦК України не встановив наявність договірних відносин між позивачкою та відповідачем, а також чи мало місце невиконання обов'язку банківською установою щодо своєчасного повернення вкладу та процентів за договором № 68 на вклад «Аваль-Депозит» (довгостроковий без пролонгації) від 12 вересня 2005 року, у зв'язку з відсутністю підтверджуючого документу про внесення коштів на депозитний рахунок письмова форма останнього договору не дотримана, а тому він відповідно до ст. 1059 ЦК України є нікчемним, стягуючи з відповідача за договором № 68 від 12 вересня 2005 року грошові кошти суд першої інстанції не визначився щодо складових цієї суми та правової природи, не відобразив в своєму рішенні мотивів, підстав і правових норм, з яких він вважав, що банківська установа користувалася коштами в розмірі 5100 гривень та протягом якого часу, так як вироком суду першої інстанції від 12 березня 2012 року встановлено, що в день підписання договору від 12 вересня 2005 року кошти в розмірі 5100 гривень на рахунок внесені не були, в той час як проценти банк повинен сплачувати лише за реальне, фактичне користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку, також з рішення суду першої інстанції не зрозуміло, чи прийняв він рішення про стягнення з банку 3 % річних та за який період, чи врахував положення ст. 625 ЦК України, при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано пропуск позивачкою строку позовної давності, про застосування якого заявлялося представником відповідача, позивачці стало відомо про відсутність коштів в розмірі 5100 гривень на вкладному рахунку з листа відповідача № 14/684 від 04 липня 2007 року, а не 22 липня 2014 року, як визначено судом.

У судовому засіданні при апеляційному розгляді справи представник відповідача наполягав на задоволенні скарги, допускав можливість невиконання відповідачем обов'язку щодо виплати процентів за валютним вкладом, заперечував обґрунтованість позовних вимог та наявність між сторонами договірних правовідносин, наголосив, що у випадку встановлення судом обґрунтованості позовних вимог належало застосовувати строк позовної давності, який позивачкою пропущено, правильність розрахунку заборгованості, стягнутої судом на користь позивачки, відповідачем не перевірялася, оскільки даною стороною позов заперечується у цілому, не вважає правильним враховувати правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 04 квітня 2015 року у справі № 6-352цс16.

Позивачка та її представник вважали скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів, які вона вважає депозитними у відповідності до укладених договорів, відповідачем заперечується факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу у належній формі, задачею суду у даному спорі є визначення правової природи спірних правовідносин сторін та в залежності від цього вирішення спору.

В ході судового розгляду встановлено, що 16 лютого 2005 року позивачкою та працівником відповідача ОСОБА_7 було складено договір банківського вкладу «Осінь - накопичення» пенсійний (з пролонгацією), за яким від позивачки було прийнято 7000 доларів США із зарахуванням їх на рахунок іншої особи, позивачкою також було внесено 1000 доларів США, які працівником банку не було зараховано на рахунок, умовами договору передбачалася сплата 10% річних, строк його дії визначався в один рік, до 17 лютого 2006 року, в останній день договору позивачці у якості відсотків виплачено 800 доларів США, про що здійснено відмітку, та пролонговано договір до 17 лютого 2007 року, 5 лютого 2007 року банком виплачено їй 6200 доларів США.

Стосовно приведених обставин вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року встановлено, що 16 лютого 2005 року ОСОБА_7, будучи посадовою особою відповідача, прийняла від позивачки 1000 доларів США для внесення згідно договору № 45 на вклад «Осінь-накопичення» пенсійний (з пролонгацією) від 16 лютого 2005 року на відповідний рахунок, про прийняття яких вона зробила відмітку у договорі, однак вказану суму на рахунок згідно договору не внесла, а навмисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" у вказану дату невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу. Крім того 14 квітня 2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7, будучи посадовими особами відповідача, вчинили розкрадання внесених позивачкою коштів, вилучили з каси відділення 7057 доларів США та незаконно передали їх у приміщенні Новотроїцького відділення ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу з внесенням в програмне забезпечення банку недостовірних відомостей про зняття цих коштів нібито вкладником ОСОБА_4 17 лютого 2006 року працівник банку ОСОБА_7 за рахунок раніше привласнених коштів передала ОСОБА_4 800 доларів США, створюючи видимість, що знімає їх з рахунку останньої, таким чином вказаними вище діями було спричинено матеріальну шкоду ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» в сумі 6200 доларів США.

Також в ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що 12 вересня 2005 року позивачкою та працівником відповідача ОСОБА_7 було складено договір на вклад «Аваль-депозит» довгостроковий без пролонгації та внесено 5100 гривень, пізніше за цим договором надійшло ще 1100 гривень дотації від держави за здачу худоби, всього сума вкладу складає 6200 гривень.

Стосовно цих обставин вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року встановлено, що ОСОБА_7, будучи посадовою особою відповідача, 12 вересня 2005 року та 04 червня 2007 року прийняла від позивачки відповідно 5100 та 1100 гривень, всього на загальну суму 6200 гривень, для внесення згідно договору № 68 на вклад «Аваль-депозит» (довгостроковий без пролонгації) від 12 вересня 2005 року на відповідний рахунок, про прийняття яких вона зробила відмітки у договорі, однак вказані грошові кошти на рахунок не внесла, а навмисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" у вищевказану дату невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу.

Позивачкою заявлено позов з підстав порушення відповідачем умов договорів банківського вкладу, суд першої інстанції погодився з доводами позову в цій частині, відповідачем заперечується така обставина з підстав недотримання форми договору банківського вкладу (депозиту), вирішуючи дане питання колегія суддів виходить з такого розсуду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1058, ч. 1 ст. 1059 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором, такий договір укладається в письмовій формі, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За звичайних умов, у відповідності до положень п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, П. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб може підтверджуватися договором банківського рахунку, договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки, договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката, договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

В порушення вказаних нормативних актів працівниками відповідача позивачці не було видано належних банківських документів, які б підтверджували внесення нею грошових коштів до банку у якості вкладів, проте у даному випадку такі факти встановлено вказаним вище вироком суду, тому вказані обставини додаткового підтвердження не потребують.

З огляду на те, що позивачка правомірно сподівалася на належне оформлення вказаних у позові договорів з відповідачем, а обов'язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на даній банківській установі, особи, винні в порушенні проведення правил банківських операцій, у спірних правовідносинах з позивачкою діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами позивачки вже після передачі їх на депозит, отже вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача, позивачка не може бути відповідальною за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки нею виконані умови укладених угод, отже колегія суддів погоджується з доводами позову та висновком суду першої інстанції щодо наявності між сторонами договірних правовідносин за договорами банківського вкладу, умови яких були порушені відповідачем, порушене право позивачки підлягає захисту із застосуванням положень укладених сторонами договорів, ст. 1061 ЦК України, за якою проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, та ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов'язання, з врахуванням відсутності інфляційних втрат позивачки в частині валютного вкладу, та з врахуванням доведеної суми боргу за договорами.

Приведений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 04 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16 у аналогічних правовідносинах, та який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, посилання в апеляційній скарзі на вказівку Вищого спеціалізованого суду України в ухвалі у даній справі від 03 лютого 2016 року про застосування до даних правовідносин ст. 1172 ЦК України є некоректним, оскільки відповідне посилання в ухвалі є цитуванням заперечень відповідача щодо вимог позову та не відповідає приведеній вище правовій позиції Верховного Суду України.

Строк позовної давності позивачкою пропущено не було, оскільки його належить рахувати з моменту набрання чинності вироку суду у кримінальній справі, у якій встановлено обставини спірних правовідносин сторін, а саме з моменту постановлення ухвали щодо його перегляду судом апеляційної інстанції від 22 липня 2014 року.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеного розміру стягнення за заявленими вимогами з відповідними складовими позивачкою не заперечується, а відповідачем належними та переконливими доказами, зокрема шляхом надання іншого обґрунтованого розрахунку, спростовано не було, за таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не містять обґрунтованих посилань на норми права чи обставини у справі, які б могли бути підставами для її задоволення, скаргу слід відхилити, рішення у справі залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, на неї протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Пузанова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Т.Г. Фурман