Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5633/16-ц Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 53 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Жигановської О.С., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" про зобов'язання змінити формулювання причини звільнення,

за апеляційною скаргою Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта",

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 07.07.2016 (а.с.19-20), просила зобовязати відповідача змінити у трудовій книжці формулювання причини її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, виклавши причину її звільнення «за власним бажанням» - за ст. 38 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 24.07.2015 обіймала посаду інженера-метролога виробничо-вимірювальної лабораторії Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (далі УДППЗ «Укрпошта»). 11.02.2016 подала заяву про звільнення за власним бажанням. Відпрацювавши два тижні, 26.02.2016 вона не вийшла на роботу. Проте, 17.03.2016 відповідачем було звільнено її з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за ніби то здійснений нею прогул без відібрання у неї письмового пояснення з цього приводу. Стверджує, що 25.02.2016 вона весь робочий день перебувала на робочому мicцi i виконувала свої трудові обов'язки, прогулу не здійснювала, а тому вважає звільнення її з роботи за прогул незаконним, формулювання причини звільнення неправильним.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2016 року позов задоволено. Зобовязано Житомирську дирекцію УДППЗ «Укрпошта» визнати неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст. 40 КЗпП України, змінити таке формулювання, виклавши причину звільнення позивача за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 25 лютого 2016 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На його думку, суд, ухвалюючи рішення, помилково взяв за основу лист ОСОБА_1 від 25.02.2016, адресований ЖД УДППЗ «Укрпошта», у якому остання викладає свою точку зору стосовно невиходу на роботу з 26.02.2016 року. Крім того, викладена в ньому інформація не підтверджена належними доказами у справі та суперечить іншим доказам, показанням свідків. Також вказав, що звільнення позивача у справі відбувалось у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому висновок суду про наявність підстав для задоволення позову є помилковим.

Заслухавши доводи позивача та його представника, представника відповідача перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Письмове повідомлення про звільнення оформлюється заявою. Звільнення працівників оформлюється наказом чи розпорядженням роботодавця. Підставою для видання такого наказу є відповідна заява працівника, а за потреби й інші документи.

За ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 24.07.2015 перебувала у трудових відносинах з Житомирською дирекцією УДППЗ «Укрпошта» та обіймала посаду інженера-метролога Виробничо-вимірювальної лабораторії (а.с. 34).

Відповідно до актів від 26.02.2016 та 29.02.2016 ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин у ці дні з 08 год. 30 хв. до 16 год. 15 хв. (а.с. 40-41).

Наказом № 686-к від 17.03.2016 позивача звільнено з роботи з 25.02.2016 за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 33).

З 29.02.2016 року ОСОБА_1 працює на ЗАТ «Житомирські ласощі» (а.с. 24).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підтвердила факт попередження за два тижня роботодавця про розірвання трудового договору за власним бажанням, у зв'язку із чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для її звільнення за прогул без поважних причин.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За змістом ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Вважаючи позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, суд першої інстанції виходив з пояснень ОСОБА_1 про те, що 11.02.2016 року вона звернулась до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, та факту вручення їй роботодавцем обхідного листа, який, на думку суду, є підтвердженням доведення до відома адміністрації підприємства про таке звільнення.

Свій висновок суд також обґрунтовував листом ОСОБА_1 від 25.02.2016, адресованим роботодавцю, у якому остання вказувала про те, що 11.02.2016 подала заяву про звільнення за власним бажанням, яку з резолюцією безпосереднього начальника ОСОБА_2 у неї прийняла заступник начальника відділу кадрів ОСОБА_3, проте 25.02.2016, коли вона звернулась до відділу кадрів за розрахунком, їй начальник відділу кадрів ОСОБА_4 повідомила, що її заява втрачена, наказ не підготовлений і розрахунок не зроблений. Даною заявою позивач також повідомила роботодавця, що не вийде на роботу 26.02.2016, оскільки вважає себе звільненою згідно чинного законодавства (а.с. 43).

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, безпосередніх, прямих і безспірних доказів подання заяви про звільнення за власним бажанням, ОСОБА_1 як суду першої, так і апеляційної інстанцій не надано, а судом не здобуто.

Доводи позивача щодо подання роботодавцю такої заяви також спростовуються оглянутим в суді першої інстанції копією журналу вхідної кореспонденції, з якого вбачається, що заява про звільнення від ОСОБА_1 до Житомирської дирекції УДППЗ «Укрпошта» не надходила (а.с. 55-60), показаннями, допитаних в суді першої інстанції свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_4 (начальник відділу кадрів відповідача) пояснила, що заяву на звільнення ОСОБА_1 не подавала. Свідок ОСОБА_3 (заступник начальника відділу кадрів відповідача) пояснила, що ОСОБА_1 повідомляла лише про наміри звільнитися, проте відповідну заяву не подавала.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав оцінки даному письмовому доказу, показанням свідків, не зазначив про відхилення таких доказів та причин цього, а у мотивувальній частині рішення вказав про те, що ОСОБА_1 не мала чіткої позиції про припинення трудових відносин, що суперечить його висновку про подання нею заяви про звільнення.

Посилання суду та ОСОБА_1 на обхідний лист, не може бути належним доказом підтвердження письмового повідомлення роботодавця про наступне звільнення. Крім того, останній не містить дати його підписання, а також не повністю заповнений (не містить підписів трьох відділів підприємства роботодавця).

Доводи позивачки про те, що заяву нею було подано, а потім втрачено роботодавцем є непереконливими. За наявності вказаних обставин, вона мала можливість повторно подати заяву про звільнення із зазначенням дати, з якої вона просить розірвати трудовий договір та підтвердити свій намір припинення трудових відносин із відповідачем.

Посилання ОСОБА_1 у позові про неотримання нею можливості надати пояснення, проведення засідання профспілкового комітету без її участі та порушення вимог трудового законодавства при звільненні також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відмовилась давати пояснення про причини її відсутності на робочому місці, про що свідчить відповідний акт від 29.02.2016 (а.с. 42). Крім того, остання будучи двічі повідомленою про засідання профспілкового комітету щодо погодження її звільнення, на таке засідання не зявилась (а.с. 68-73). Відмову від дачі пояснень та неявку на засідання профспілкового комітету позивач як в суді першої так і апеляційної інстанції пояснила тим, що не вважала за необхідне давати пояснення щодо причин її відсутності, оскільки вона працювала на іншому підприємстві.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, а його висновки про наявність підстав для задоволення позову спростовуються матеріалами справи, показаннями свідків, яким суд не дав належної оцінки, не зазначив про їх відхилення та підстав цього.

Враховуючи, що доказів належного письмового повідомлення роботодавця про звільнення ОСОБА_1 не надала, за відсутності наказу про своє звільнення вона 26.02.2016 та 29.02.2016 року на роботу не вийшла, відмовилась від надання пояснень причин свого невиходу на роботу, її звільнення погоджено з профспілковим комітетом, колегія суддів вважає, що роботодавець на законних підставах звільнив останню у відповідності до п. 4 ст. 40 КзпП України.

Разом з тим, як вбачається зі змісту наказу про звільнення, ОСОБА_1 було звільнено з 25.02.2016, в день, коли вона була на роботі, та раніше, ніж остання вчинила прогул (26.02.2016 та 29.02.2016).

Тому, колегія суддів вважає за необхідне змінити дату звільнення позивача з «25.02.2016» на «29.02.2016».

Зважаючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позову щодо зміни дати звільнення.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів стягує з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 607,21 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з метрології Виробничо-вимірювальної лабораторії Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" за п. 4 ст. 40 КЗпП України з «25 лютого 2016 року» на « 29 лютого 2016 року».

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" судові витрати в сумі 607,21 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: