Провадження номер 2/522/4011/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та зобовязання спростування її, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати недостовірною інформації, яка міститься в заяві ОСОБА_2, поданої на адресу Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області 20.05.2016 року за № 17928, зобовязати відповідача звернутися зі заявою на адресу Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області щодо спростування заяви від 20.05.2016 року за № 17928, стягнути моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з членами її сімї. Поверхом нижче проживає відповідачка, з якої у неї склались неприязні стосунки. 20.05.2016 року відповідачка звернулась до Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області зі заявою про вчинення злочину з боку позивачки. Висновком Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області від 27.05.2016 року заява ОСОБА_2 була розглянута та сторонам було рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Позивачка вважає, що заява ОСОБА_2 скомпрометувала її та членів її сімї, є необґрунтованою, а також вказані дії відповідачки заподіяли їй моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 1 000 гривень.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, надавши свої письмові заперечення, відповідно до яких вона не заперечує проти факту звернення до Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області з заявою щодо неправомірних дій позивачки. Відповідач вважає, що її звернення до правоохоронних органів є її конституційним правом, а відомості викладені у заяві є достовірними.

Вивчивши наявні докази по справі суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 звернулась зі завою до Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області, що зареєстрована в 20.05.2016 року в ЖЕО за № 17928. В заяві вона вказує щодо неправомірних дій ОСОБА_1 та членів її сімї по відношенню в неї.

Згідно висновку від 27.05.2016 року про результату розгляду звернення ОСОБА_2 були опрощені сторони конфлікту, відносини, які виникли у сторін належать до категорії цивільно-правових, для їх вирішення заявниці рекомендовано звернутися до суду.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст.3 Конституції України честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей.

Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина - його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» пов'язується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» - усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю об'єктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини - це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно пов'язані між собою. Якщо гідність - цінність людини, то честь - це, по суті, оцінка цієї цінності.

Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому об'єктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні суб'єктивні права, суть обов'язку невизначеного кола зобов'язаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобов'язаних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п.п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам. Недостовірною є інформація яка викладена неправдиво або містить відомості про події та явища яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності.

В пункті 19 цієї Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використаннямовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені щодо неї, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи.

У п.1 ст.10 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів».

Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст.10 Конвенції має за зразок ст.19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів».

Аргументи, що висуваються на обґрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів, поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом - благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обґрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість з'ясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Водночас друга група аргументів, якими обгрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення.

Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно зі ст.34 Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір». Таким чином, у Конституції ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації.

Аналізуючи зміст звернення ОСОБА_2 до Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області, що зареєстрована в 20.05.2016 року в ЖЕО за № 17928, в частині, що стосується позивача, суд доходить висновку, що наведена інформація сформульована в загальній формі, як загальна характеристика, з точки зору заявника, не місить жодних фактичних даних, не вказує на будь-які конкретні дії і не містить інформації про вчинення будь-яких дій саме позивачем та за своєю правовою природою підпадає під поняття оціночне судження та не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості (ст.30 Закону України «Про інформацію»). Виклад цієї інформації і її значення в загальному контексті скарг свідчать, що за своєю сутністю ці фрази є суб'єктивними оціночними судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію», скаржник наводить свою думку, свій аналіз, бачення певних подій у їх взаємозв'язку, суб'єктивні висновки із сукупності подій.

За будь-яких обставин фрази у скаргах, які стосуються позивача, не містять недостовірної інформації безпосередньо відносно позивача, тому що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як вбачається із роз'яснень, даних в рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP (справа про поширення відомостей) звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обов'язків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень ЦК 1963 року (стаття 7), який на сьогодні втратив чинність, обов'язкова за своєю юридичною силою правова позиція Конституційного Суду України повинна бути застосована і до аналогічних правовідносин, які регулюються нормами ЦК України 2003 року, на які посилається позивач, що підтверджується п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей).

Суд приходить до висновку, що звернення відповідачки до поліції не ставили під загрозу ділову репутацію позивачці, оскільки їх зміст не став відомим загалу, засобам масової інформації, а також не було будь-якої іншої форми публічного розголосу, звернення ОСОБА_2 не виходила за межі прийнятної критики, особливо, оскільки ці межі при поданні звернень з метою певної перевірки можуть бути ширшими стосовно державних службовців порівняно з приватними особами.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому й відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані та задоволенню також не підлягають на підставі нижченаведеного.

Згідно з розясненнями, наданими в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд не вбачає ознак наявності спричинення моральної шкоди, а тому у задоволенні вимог слід також відмовити, оскільки позивачем не доведено, що моральні страждання і переживання, на які вона посилається, були заподіяні йому внаслідок протиправних дій відповідача. Подання відповідачем заяви до поліції є реалізацією, передбаченого ст.40 Конституції України, права на звернення, а тому не є розповсюдженням недостовірної інформації та не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім цього, позивач не надав достатніх доказів про те, що їй була завдана моральна шкода, та не довила її розмір.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст.ст. 11, 16, 215, 509 ЦК України, ст.ст. 209, 212-215, 223, 224, 233 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та зобовязання спростування її, стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

21.02.2017