рава № 367/7288/16-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
ровадження № 22-ц/780/3800/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
атегорія 46 14.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2, треті особи - Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України із вищевказаним позовом, який мотивував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2103/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Травневій, 50 в смт. Коцюбинське» було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку по вул. Травневій, 50 в селищі Коцюбинське Київської області. На підставі даного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922162 (кадастровий номер :01:042:0134).

В подальшому ОСОБА_3 провів відчуження спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2009 року відповідачу ОСОБА_2, у звязку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922162 зроблено відмітку про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_2

Позивач в позові посилався на те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2013 року задоволено позов прокурора і визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, а також визнано недійсним виданий на його ім»я державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922162 із відміткою про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_2 і скасовано його державну реєстрацію. Вказаним судовим рішенням встановлено, що, передаючи у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, селищна рада перевищила свої повноваження, оскільки на той час межі смт.Коцюбинське не були визначені, а отже рішення не відповідає вимогам земельного законодавства.

Посилався на те, що Указом Президента України від 01 травня 2014 року розширено територію Національного природного парку «Голосіївський» на 6462,62 га. Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до Указу Президента розширення зазначеного парку відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 26, 27, 51 Святошинського лісництва. В той же час за інформацією управління Держземагентства у м. Ірпені Київської області щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою, та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 18 березня 2015 року спірна земельна ділянка відноситься до 101 кварталу і розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський».

Крім того, згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання «Укрдержліспроект» спірна земельна ділянка виділена із земель лісогосподарського призначення, які перебували у користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення.

Отже, спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель державної форми власності і розташована на території обєкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза її волею, позивач в позові посилається на те, що існують правові підстави для її витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 на підставі ст.388 ЦК України. У звязку із наведеним позивач просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку розміром 0,1500 га з кадастровим номером :01:042:0134 вартістю 77 214,38 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2017 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2103/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Травневій, 50 в смт. Коцюбинське» було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку по вул. Травневій, 50 в селищі Коцюбинське Київської області (а.с.14). На підставі даного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922162 (кадастровий номер :01:042:0134) (а.с.15-16).

В подальшому ОСОБА_3 провів відчуження спірної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2009 року відповідачу ОСОБА_2 (а.с.17-21), у звязку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922162 зроблено відмітку про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_2

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2013 року задоволено позов прокурора і визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки; визнано недійсним виданий на ім»я ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922162 із відміткою про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_2 і скасовано його державну реєстрацію. Вищевказаним судовим рішенням встановлено, що на час передачі Коцюбинською селищною радою у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки межі селища Коцюбинське Київської області у встановленому законом порядку не встановлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі селища, та генеральний план населеного пункту відсутні, а відтак селищна рада, розпорядившись земельною ділянкою, перевищила свої повноваження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що прокурором не надано доказів незаконного вибуття спірної земельної ділянки із володіння держави в особі саме Кабінету Міністрів України. При цьому суд виходив із відсутності доказів того, що спірна земельна ділянка у 2008 році обліковувалася як землі лісогосподарського чи природоохоронного призначення, і що станом на 2008 рік розпорядником спірної ділянки була держава в особі Кабінету Міністрів України.

Однак з вищенаведеними висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відмовляючи у позові з огляду на відсутність доказів незаконного вибуття спірної земельної ділянки із володіння держави, суд не дав належної оцінки рішенню Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2013 року, яким визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, а також визнано недійсним виданий на ім»я останнього державний акт.

Вказаним судовим рішенням встановлено факт перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та порушення прав держави, які підлягають захисту, оскільки відповідно до п.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Отже, встановлене рішенням суду незаконне виділення ОСОБА_3 спірної земельної ділянки за межами селища, у свою чергу свідчить про її незаконне вибуття із володіння держави, що судом першої інстанції враховано не було.

Також, посилаючись на недоведеність тих обставин, що розпорядником спірної ділянки станом на 2008 рік був Кабінет Міністрів України і, як наслідок, відсутність підстав для витребування ділянки на користь держави в особі саме Кабінету Міністрів України, суд залишив поза увагою підстави позову прокурора, який в тому числі зазначав, що в даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський», територія якого була розширена на 6462,62 га відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року.

На підтвердження таких доводів прокурор надав суду Схему розширення Національного природного парку «Голосіївський», виготовлену Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті та у встановленому порядку погоджену із Державним агенством земельних ресурсів України, Київською міськдержадміністрацією, Київською облдержадміністрацією, Комунальним підприємством «Святошинське лісопаркове господарство», Київським комунальним обєднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київради (а.с.30), картосхему, виготовлену Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті із зазначенням місцезнаходження спірної ділянки (а.с.31), а також акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства державної інспекції сільського господарства у Київській області № А 52/180 від 18 березня 2015 року (а.с.30-31).

Згідно наведених документів, спірна ділянка з кадастровим номером :01:042:0134 розташована на землях Національного природного парку «Голосіївський» (101 квартал).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об'єкти, в тому числі національні природні парки.

Згідно ч.1 ст.4 вказаного Закону землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Згідно ч.4 ст.7 вказаного Закону межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до п.«а» ст.13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно п.«г» ч.4 ст.84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під обєктами природно-заповідного фонду.

Отже, оскільки спірна земельна ділянка згідно Схеми розширення Національного природного парку «Голосіївський» і картосхеми розташована на землях природно-заповідного фонду, які відносяться до земель державної власності, то розпорядником її є Кабінет Міністрів України, який згідно ст.ст.13, 149 ЗК України наділений повноваженнями щодо розпорядження такою ділянкою.

Висновки суду про те, що віндикаційний позов про витребування спірної земельної ділянки предявлено прокурором передчасно, бо без встановлення судом недійсності договору купівлі-продажу, як правової підстави придбання ОСОБА_2 ділянки, відсутні підстави для її витребування, не грунтуються на законі, оскільки аналіз змісту ст.388 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений даною нормою спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним договору.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз'яснення викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом наведених вище розяснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України при розгляді 7 листопада 2012 року справи № 6-107цс12 від, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України, а саме - віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України), якщо річ перебуває у володінні відповідача.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що для витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2 необхідно встановити недійсність договору купівлі-продажу, є помилковими.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття майна в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2009 року між ОСОБА_4, що діє від імені ОСОБА_3, і ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким останній придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку, що розташована по вул.Травнева, 50, в селищі Коцюбинське Київської області з кадастровим номером :01:042:0134.

Колегія суддів вважає, що покупець ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором, оскільки доказів зворотнього прокурором у справі не надано.

Також судом встановлено, що продавець ділянки ОСОБА_3 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки набув на неї право власності всупереч закону і правова підстава набуття права власності рішення Коцюбинської селищної ради про передачу ділянки у власність і державний акт визнані судом недійсними з огляду на порушення прав держави.

Крім того, встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на землях, які віднесені до земель природно-заповідного фонду, а саме - Національного природного парку «Голосіївський» і згідно ч.4 ст.84 ЗК України належать до земель державної власності, а Кабінет Міністрів України є її розпорядником в силу вимог ст.ст.13, 149 ЗК України.

За таких обставин наявні передбачені ст.388 ЦК України підстави для витребування ділянки з володіння відповідача на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, бо ділянка відчужена особою, яка не мала на це права і поза волею її власника - держави.

Колегія суддів не знаходить підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, про що просить в своїх запереченнях представник відповідача ОСОБА_2 (а.с.59-70), оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст.388 ЦК України не застосовуються.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16, яка відповідно до положень ст.3607 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Оскільки рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, дане рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Прокурором при предявленні до суду позову було сплачено судовий збір у розмірі 1 378 грн. (а.с.1), та при подачі апеляційної скарги 1 515 грн. 80 коп. (а.с.195), які підлягають стягненню на його користь з відповідача в зв»язку із ухваленням колегією суддів рішення про задоволення його вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2017 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України - задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером :01:042:0134, яка розташована по вулиці Травнева, 50 в смт.Коцюбинське Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області судовий збір в розмірі 2 893 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: