Справа № 591/619/17
Провадження № 2/591/1074/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Суми

Зарічний райсуд м. Суми в складі:

головуючого судді Шелєхової Г.В.

при секретарі Луценко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ставить питання про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя, в сумі 65 000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання». 07 квітня 2014 року була звільнена за власним бажанням. Позивачу були встановлені професійні захворювання. Відповідно до довідки МСЕК м. Суми ступінь втрати працездатності склала 50% первинно та встановлено III групу інвалідності. Отримані позивачем професійні захворювання спричинили моральні та фізичні страждання. Позивач має постійну задишку при незначних навантаженнях, кашель з виділенням слизового харкотиння, приступи утрудненого дихання, загальну слабкість, швидку втому, шум у вухах та голові. Вона змушена постійно лікуватися як амбулаторно, так і в стаціонарах.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, потерпіла отримує щомісячну страхову виплату, вважає, що фонд в повному обсязі здійснює свої функції в повному обсязі. Зазначив, що відділення ВД ФССНВ у м. Суми є неналежним відповідачем по даній справі та не може, згідно чинного законодавства, відшкодовувати моральну шкоду. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення зявившихся учасників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що з 18 квітня 1983 року по 07 квітня 2014 року позивач перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобцдівне науково-виробниче обєднання», що підтверджується копією трудової книжки (6-7).

07 квітня 2014 року звільнена за власним бажанням.

Позивач працювала за професією маляра.

Згідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання №70 від 23 червня 2003 року позивачу встановлені такі професійні захворювання:

Хронічний обструктивний бронхіт II ст. токсико-хімічної етіології в фазі нерізкого загострення. Вторинна бронхіальна астма III ступеня, персистуюча. Емфізема легень I ступеня. Легенева недостатність II-III ст. Захворювання професійне. (Основний діагноз).

Гіпертонічна хвороба II ст. хронічний гастрит з неуточненою з кислоутворюючою функцією шлунку в стадії ремісії, гіпертонічна дисциркуляторна енцефалапатія I-II ст. з астено-невротичним синдромом. РОХП з алгічним синдромом, фіброматоз матки. Опущення матки і станок піхви I ст. (Супутній діагноз).

У п. 14 акту зазначено, професійне захворювання виникло через недосконалість технологічного процесу, неефективне використання засобів індивідуального захисту.

У п. 17 Акту зазначено, що роботодавець не забезпечив виконання вимог ГОСТ 12.1.005-88 «Санітарно-гігієнічні вимоги до повітря робочої зони», ДНС 3.3.6-037-99 «Санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку та інфразвуку», ГОСТ 12.1.003-83 «ССБТ.Шум. Загальні вимоги до повітря робочої зони», «Інструкція по утриманню виробничих приміщень» №658-66, яким підтверджено наявність вини роботодавця, який не створив здорових та безпечних умов праці, як того вимагала ст. 6,7,13 Закону України «Про охорону праці» (а.с. 8).

Згідно довідки Фтизіатричної МСЕК м. Суми від 07 жовтня 2011 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати працездатності склала 50%та встановлено III групу інвалідності, потребує лікування у пульмонолога (а.с. 10).

Позивач є непрацездатною, їй рекомендований нагляд у терапевта, невропатолога, пульмонолога, гастроентерелога та санаторно-курортне лікування. Вказані факти підтверджуються випискою з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №0806/983 (а.с. 11.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з досліджуваних судом першої інстанції документів, умови праці позивача на підприємстві відповідача не відповідали вимогам ст.153 КЗпП, оскільки є шкідливими, проводилися в умовах перевищення гранично-допустимих концентрацій небезпечних та шкідливих виробничих факторів.

Рішенням Конституційного суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 року - громадяни, яким встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоровя, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов»язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, завдають йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і відчуває значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності.

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 року зазначив: що громадянам України надано право на підставі ст.1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно розяснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що в даному випадку обов»язок відшкодування моральної шкоди позивачу лежить саме на відділенні виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми, оскільки на момент встановлення факту заподіяння шкоди саме на фонд було покладено обов»язок відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, а також фізичних страждань, характер і тривалість цих страждань, стан здоров`я потерпілого, його вік, наслідки професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

З урахуванням цих обставин суд на підставі ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачу, в розмірі 10000 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості.

Керуючись ст. ст.10-11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми на користь ОСОБА_1 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоровя.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Шелєхова