УХВАЛА

іменем україни

1 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 4 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 3 листопада 1994 року працювала в державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП») на різних посадах, в тому числі 2 грудня 2013 року була переведена на посаду сестри медичної вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги першого терміналу. 22 серпня 2014 року між ДП «ІМТП» та товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгрейнтермінал» була укладена угода про співробітництво, відповідно до якої передбачались соціальні гарантії працівникам третього терміналу, які будуть переведені до приватного підприємства у зв'язку з переданням в оренду державного нерухомого майна.

Наказом ДП «ІМТП» від 23 січня 2015 року внесено зміни в організації виробництва і праці третього терміналу.

26 січня 2015 року ДП «ІМТП» видано наказ «Про переміщення працівників підприємства», яким виключено зі штатних розписів структурних підрозділів (1, 2, 4 терміналів та Портових ремонтних майстерень) певний перелік робочих місць та посад, а в структурному підрозділі «3 термінал» були введені робочі місця та посади, в тому числі посада «сестри медичної» кількістю 2 штатних одиниці.

26 січня 2015 року ДП «ІМТП» видано наказ, яким переміщені конкретні працівники підприємства, в тому числі і вона, сестра медичної вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги (хоз. № 1-1 термінал) було переміщено постійно з 2 лютого 2015 року сестрою медичною вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги (хоз. № 3 термінал) 3 терміналу, з оплатою за штатним розписом, режим роботи - п'ятиденний робочий тиждень.

Наказом ДП «ІМТП» від 24 квітня 2015 року її було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Позивач вважала, що наказами № 33 та № 46/0 від 26 січня 2015 року відповідач фактично здійснив переведення, а не переміщення, в результаті якого відбулося зміна найменування посади, яку вона займала та була прийнята на роботу. Відповідач не мав правових підстав починаючи з 3 лютого 2015 року в зв'язку з її відмовою виконувати спірні накази, не допускати її на роботу та не виплачувати заробітну плату. Водночас позивач вказувала, що звільнення з роботи за наказом від 24 квітня 2015 року про припинення трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України вважає незаконним, у зв'язку з тим, що профспілковим комітетом не надано згоди на її звільнення.

З урахуванням зазначеного позивачка просила:

поновити їй строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення;

визнати наказ ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису третього терміналу посади сестри медичної вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги, яку вона займала, незаконним та скасувати;

визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення незаконним та скасувати;

визнати наказ першого заступника директора підприємства від 20 квітня 2015 року про припинення трудового договору та її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати;

поновити її на посаді сестри медичної вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги третього терміналу;

стягнути з ДП «ІМТП» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 3 лютого 2015 року по час ухвалення рішення суду;

рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі піддати до негайного виконання.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 4 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_3

Визнано наказ першого заступника директора ДП «ІМТП» від 20 квітня 2015 року № 225/0-1 про припинення трудового договору звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст.40 КЗпП України незаконним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_3 в ДП «ІМТП» на посаду сестри медичної вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги третього терміналу.

Стягнуто з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 3 лютого 2015 року по 4 листопада 2015 року в сумі 67 742 грн 85 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відмовилась від переміщення та виходила на третій термінал на своє робоче місце, з якого вона була переміщена. За цей період трудовий договір, який діяв між позивачем та відповідачем продовжував свою дію та не був розірваний, а тому у відповідача не було правових підстав не виконувати свої обов'язки та не нараховувати і не виплачувати позивачу заробітну плату. Крім того, позивач була звільнена без попередньої згоди виборного органу Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП», членом якої вона є. Президія Незалежної профспілки відмовила в надані згоди на звільнення позивача з ДП «ІМТП», що є підставою для поновлення на роботі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 здійснено відповідно до чинного законодавства. Зокрема, позивача було переміщено зі збереженням посади з одного структурного підрозділу до іншого в межах одного підприємства - ДП «ІМТП», а рішення Президії Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованим.

З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 22 серпня 2014 року між ДП «ІМТП» та ТОВ «Трансгрейтермінал» була укладена угода про співробітництво, якою передбачались соціальні гарантії працівникам третього терміналу, які будуть переведені до приватного підприємства в зв'язку з переданням в оренду державного нерухомого майна.

Відповідно до п.1 Угоди переведення працівників до приватного підприємства проводилось за їх бажанням.

Відповідно до наказу ДП «ІМТП» від 23 січня 2015 року № 28 про зміни в організації виробництва і праці третього терміналу, з 23 квітня 2015 року ліквідовувався структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис.

26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ № 33 та 46/О про переміщення працівників та позивачки, яке відбувалося у зв'язку з забезпеченням заходів щодо реорганізації підприємства, а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3-термінал».

Також судом встановлено, що позивача не пізніше ніж за 2 місяці було попереджено про наступне вивільнення листом № 86/11.2-10 від 20 лютого 2015 року. ОСОБА_3 було ознайомлено з попередженням, проте підписувати його вона відмовилась. Також ОСОБА_3 було запропоновано вакантне місце у ДП «ІМТП», проте вона згоди ні на переведення на запропоноване вакантне місце, ні згоди на звільнення за переводом до ТОВ «Трансгрейтермінал» за п. 5 ст. 36 КЗпП України не надала.

20 квітня 2015 року ДП «ІМТП» було видано наказ за № 225/О - 1 про звільнення ОСОБА_3 з 20 квітня 2015 року у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.19).

Апеляційний суд вважав, що звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, а відмова Президії Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» у наданні згоди на її звільнення є необґрунтованою, що є підставою для звільнення позивача без надання такої згоди профспілковим органом.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Для працівників, обраних до профспілкових органів, ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлені додаткові, окрім вказаних у зазначених правових нормах, гарантії при звільненні і передбачено, що їх звільнення допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Із долучених до справи документів убачається, що профспілкою прийнято рішення про відмову у дачі згоди на звільнення ОСОБА_3, при цьому у ній наведені обґрунтування такої відмови. Вказане обґрунтування стосується як недотримання відповідачем процедури звільнення, так і того, що адміністрація не провела консультації із незалежною профспілкою, не звернулася з відповідним поданням до незалежної профспілки для отримання попередньої згоди на звільнення.

З огляду на викладене, висновки апеляційного суду про те, що відсутні підстави вважати, що прийняті з цього приводу профспілковими органами рішення не мали обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення, є передчасними.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що позивача було переміщено на тому ж підприємстві в інший структурний підрозділ, у межах посади, обумовленої трудовим договором, із збереженням істотних та усіх інших умов праці, отже її звільнення відповідно до умов ч. 2 ст. 32 КЗпП України не потребує згоди ні працівника ні профспілкового органу, членом якого є позивач.

Як убачається з наказів від 26 січня 2015 року № № 33 та 46-0 та змін до штатних розписів при переміщенні проводиться скорочення постійного робочого місця на 1 терміналі, яке займала позивач, і її переводять на інше постійне робоче місце в інший структурний підрозділ «3 термінал» на посаду медичної сестри вищої категорії.

Тобто, скорочується та змінюється робоче місце та найменування посади, які були обумовлені трудовим договором, а саме: наказом начальника порту від 27 листопада 2013 року № 615/О, відповідно до якого позивач постійно працювала у ДП «Іллічівський морський торговельний порт» медичною сестрою вищої категорії пункту з наркологічного контролю та сангігієндопомоги першого терміналу.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

У ч. 2 ст. 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має право вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1178цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не врахував наведене, не з'ясував, чи відповідач при переміщенні не вийшов за межі умов трудового договору, провівши таке переміщення позивача без її згоди зі скороченням постійного робочого місця та посади, яку вона обіймала в 1 терміналі, не дав оцінку тому, чи дійсно відбулось переміщення, а не переведення позивача, оскільки такі дії відповідача мають різні правові наслідки, та дійшов до передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик