Номер провадження: 22-ц/785/1752/17
Головуючий у першій інстанції Ібадова Н. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сидоренко І.П.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Морський торгівельний порт "Усть-Дунайськ", Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, Кілійської районної державної адміністрації Одеської області, Міністерства інфраструктури України про зобов'язання Державного підприємства "Морський торгівельний порт "Усть-Дунайськ" та Міністерства інфраструктури України надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки з виділенням окремої її частини для експлуатації та обслуговування будівлі павільону Морвокзалу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2, звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, який неодноразово уточнювала, та згідно останньої редакції від 27.07.2016 року, зазначила, що ДП «МТП «Усть-Дунайськ» , в установленому діючим законодавством порядку, зареєстрував земельну ділянку, яка є предметом спору, і земельній ділянці надано кадастровий номер, тобто земельна ділянка сформована. ДП «МТП «Усть-Дунайськ» надало копію Витягу з Державного земельного кадастру, від 21.06.2016 року, № НВ-016, згідно якого спірна земельна ділянка дійсно зареєстрована в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером НОМЕР_1. В витязі зазначена адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1, та вказана її площа: 0, 1314 га. Враховуючи те, що на день подання позову до суду, спірна земельна ділянка не мала кадастрового номеру та не була внесена в Державний земельний кадастр, тобто не була сформована, що підтверджується матеріалами листування з ДП «МТП «Усть-Дунайськ» та Вилківською міською радою Кілійського району Одеської області, а також запереченнями на позов, в яких вони посилаються лише на Державний акт, за нормами діючого законодавства, земельна ділянка не могла бути поділена, а тому позивачка не змогла заявляти в якості позовних вимог, вимогу, щодо поділу земельної ділянки з виділенням частини земельної ділянки, яку вона бажає отримати у користування для обслуговування та експлуатації своєї власності - будівлі павільйону, Морвокзалу. У зв'язку з тим, що на сьогодні спірна земельна ділянка, 21.06.2016 року, отримала кадастровий номер та зареєстрована в Державному земельному кадастрі, вважає за необхідне внести зміни в свої позовні вимоги, які відповідають правовідносинам, що склалися на час подачі уточненої позовної заяви, від 27.07.2016 року, та просить суд, зобов'язати Державне підприємство «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ» та Міністерство інфраструктури України, здійснити дії, щодо надання позивачці нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 1314 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з виділенням окремої її частини, площею приблизно 0,0570 га., для експлуатації та обслуговування будівлі павільйону Морвокзалу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, визначеною в межах від кордону АДРЕСА_1, вглиб ділянки до громадських туалетів, за виключенням площі від пішохідної доріжки, що веде до них, та площі від доріжки до межі ділянки гр.-на ОСОБА_3, а також площі, необхідної для догляду та здійснення їх поточного ремонту, згідно вимог ст. 3.25* Державних будівельних норм України «Планування та забудови міських і сільських поселень»( ДБН 360-92**).

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 вересня 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- рішенням Вилківської міської ради народних депутатів, від 10.08.1978 року, № 151, було дозволено Кілійському морському торговому порту здійснити проектування морського вокзалу на площі 0,46 га. по АДРЕСА_1 ( т.2, а.с.23);

- рішенням виконавчого комітету Вилківської міської ради народних депутатів, від 17.12.1981 року, № 166, було виділено земельну ділянку площею 0,46 га.,по АДРЕСА_1,порту Усть-Дунайськ під будівництво;

- рішенням Вилківської міської ради виконавчого комітету, № 186, від 29.11.2001 року, було затверджено технічну документацію по інвентаризації земель, які знаходяться в постійному користуванні Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ» та видано Державний акт на право постійного користування землею на площу 6.7031 га.;

- 29 березня 2002 року, Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ», розташований в м.Вилкове, отримав Державний акт НОМЕР_2 на право постійного користування землю для будівництва та обслуговування морвокзалу - 0.314 га,причалу -0,8718 га.,механічних майстерень і бази технічного обслуговування флоту - 5,6999 га.( т.1,а.с.9-10);

- 06 червня 2007 року, Рішенням Кілійського районного суду Одеської області, по справі № 2-1825/2007р., були задоволенні позовні вимоги гр.-на ОСОБА_4, про визнання прилюдних торгів такими, що відбулися та права власності на майно. Прилюдні торги, від 15.05.2007 року, по реалізації будівлі павільону Морвокзалу такими, що відбулися, акт державного виконавця про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області, 21.05.2007 року, законним. Визнано за ОСОБА_4, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, право власності на: будівлю павільону Морвокзалу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1. а.с.19-20);

- 09 серпня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі під № 5285, згідно якого, ОСОБА_4, передав у власність ОСОБА_2, а остання прийняла, будівлю павільону Морвокзалу, що знаходиться в АДРЕСА_2, всього загальною площею 125,2 кв.м., розташованої на земельній ділянці розміром 161 кв.м.,та сплатила за нього певну грошову суму( т.1 а.с. 17-18);

- відомості про об`єкт нерухомого майна будівлі павільону Морвокзалу були внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно, згідно витягу, із якого зазначено що власником будівлі павільону Морвокзалу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, є ОСОБА_2, форма власності приватна, частки 1/1, загальна площа 125,2 кв.м., що також було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об»єктів нерухомості» ( т.1 а.с.13-16);

- рішенням Вилківської міської ради № 377-У1-ХУ111, від 16.08.2012 року, « Про надання згоди на виготовлення проекту землеустрію, щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду строком на 49 років для обслуговуваня павільону Морвокзалу», надано згоду на виготовлення проекту землеустрію, щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду строком на 49 років для обслуговування павільону Морвокзалу, громадянці ОСОБА_2, площею 0,0225 га., за адресою: АДРЕСА_2. Цим же рішенням забов»язано ОСОБА_2 замовити проектній організації виготовлення проекту землеустрію, щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду на 49 років для обслуговування павільону Морвокзалу та надати для розгляду та затвердження на сесії в установленому законом порядку( т.1 а.с.204).

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції звернув увагу, що позивачкою не визначено конкретну частину земельної ділянки в межах: від кордону АДРЕСА_1, вглиб ділянки до громадських туалетів, за виключенням площі від пішохідної доріжки, що веде до них, та площі від доріжки до межі ділянки громадянина ОСОБА_3, а також площі, необхідної для догляду та здійснення їх поточного ремонту.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстнації виходив з того, що не можуть бути задоволенні вимоги позивача, щодо виділення земельної ділянки, площа якої не конкретизована позивачем зазначена приблизно 0,0570 га. , без визначення межі земельної ділянки та мети її використання. Вимоги позивача щодо зобов'язання Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ» та Міністерства інфраструктури України, здійснити дії, щодо надання позивачці нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 1314 га., взагалі є безпідставними та такими, що не передбачені чинним законодавством.

При цьому суд встановив, що незважаючи на відмінність адреси земельної ділянки на якій розташована будівля павільйону Морвокзалу, належна позивачці (АДРЕСА_2) та адреса спірної земельної ділянки яка належить на праві постійного користування ДП «МТП Усть-Дунайськ» (м. Вилкове вул. Придунайська 46), юридичне визначення та документальне узгодження відповідної адреси земельної ділянки та будівлі Морвокзалу, сторони мають право вирішити самостійно, у разі потреби в цьому.

Такі висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка, на якій розміщена будівля морвокзалу у м. Вилкове Кілійського району Одеської області, перебуває у відповідності до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 29.03.2002 року серії НОМЕР_2 у постійному користуванні ДП «Торговельний порт «Усть-Дунайск», яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 року № 1734 є підприємством стратегічного значення для економіки та безпеки держави і входить до переліку об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації у відповідності до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, які не підлягають приватизації».

Увідповідності до розпорядження Одеської обласної державної адміністрації № 1652/А-2011 затверджено перелік земельних ділянок, які залишаються в державній власності. Одним з землекористувачів, який має в користуванні земельні ділянки державної форми власності є ДП «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ» (т.1 а. с. 63-64).

Суд вірно зазначив,що право постійного користування земельною ділянкою «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ» набув від початку виділення порту Усть-Дунайськ, під будівництво морвокзалу, земельної ділянки площею 0,46 га.,по АДРЕСА_4. Саме право користування належним чином оформлено державним актом на право користування земельною ділянкою землею на площу 6.7031 га. В дану площу, як вбачається з державного акту входить земельна ділянка надана у постійне користування під будівництво та обслуговування морвокзалу - 0,1314 га. (т.1 а.с. 10).

Разом з тим за ОСОБА_2 12.03.2013 року зареєстровано право власності на будівлю павільйону морвокзалу за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 125,2 кв. м. (т.1 а. с. 13).

Підставою виникнення права власності на будівлю павільйону морвокзалу є договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області 09.08.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила будівлю павільйону морвокзалу, яка складається з однієї цегляної будівлі павільйону зазначеної в схематичному плані під літ. «А» загальною площею 125,2 кв. м. з надвірними спорудами, зазначеними під цифрою I всього загальною площею 125,2 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 161 кв. м. Продавцю будівля морвокзалу належала на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06.06.2007 року, яке вступило в законну силу 16.06.2007 року і яким визнано право власності на будівлю павільону Морвокзалу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 без зазначення конкретної площі земельної ділянки.

Ані рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06.06.2007 року, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на будівлю-павільйон морвокзалу, ані договір купівлі-продажу від 09.08.2007року, на підставі якого ОСОБА_4відчужив вказану будівлю ОСОБА_2 з вказівкою у договорі площі земельної ділянки, на якій розташована будівля-павільйон морвокзалу - 161 кв. м., не оскаржувалися, рішення суду не скасовувалося, а договір купівлі-продажу недійсним у встановленому порядку не визнавався.

Отже, на час набуття ОСОБА_4 права власності на будівлю-павільйон морвокзалу на підставі рішення суду, яке вступило в законну силу 16.06.2007 року, редакція ст. 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Отже, на час придбання ОСОБА_4 права власності на будівлю-павільйон морвокзалу 16.06.2007 року діюча на той час редакція ст. 120 ЗК України не передбачала автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами.

В матеріалах справи відсутні відомості про звернення попереднього власника ОСОБА_4 до уповноваженого органу з заявою про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі-павільйону морвокзалу та про укладення між уповноваженим органом та ОСОБА_4 договору оренди земельної ділянки у зв'язку з придбанням будівлі-павільйону морвокзалу і необхідністю використання її за призначенням.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» № 997-V від 27.04.2007 року, який набрав чинності 20.06.2007 року внесені зміни до ч.ч.1, 2 ст. 120 ЗК України.

Так, згідно з ст. 120 в редакції чинній на час придбання позивачем права власності на будівлю-павільйон морвокзалу від 09.08.2007 року, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

За договором купівлі-продажу від 09.08.2007 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2, а остання прийняла, будівлю павільону Морвокзалу, що знаходиться в АДРЕСА_2, всього загальною площею 125,2 кв.м., розташованої на земельній ділянці розміром 161 кв.м.

Тому саме між цими суб'єктами цивільних правовідносин виникли права та обов'язки, і саме від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 мало перейти наявне у нього право користування земельною ділянкою у порядку статті 120 ЗК України в редакції, що діяла на час укладення між ними договору купівлі-продажу.

Суд встановив, що земельна ділянка, на якій розміщено придбану позивачем на підставі укладеного 09.08.2007 року з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будівлю морвокзалу, передана у постійне користування ДП «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ», яке не було стороною договору, із цільовим призначенням цієї земельної ділянки -для будівництва та обслуговування морвокзалу , про що 29 березня 2002 року, та до укладення договору купівлі-продажу, видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2.

За таких обставин право ОСОБА_2 самим фактом передачі земельної ділянки в постійне користування ДП «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ» до виникнення у неї права на нерухоме майно, розташоване на частині цієї земельної ділянки, не порушене і право користування земельною ділянкою, яке належить ДП «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ», до неї на підставі статті 120 ЗК України від ОСОБА_4 не перейшло, оскільки на час набуття права власності на будівлю морвокзалу ОСОБА_4 норма ст. 120 ЗК України в діючий на той час редакції не передбачала автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами, а могло переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, що попередній власник ОСОБА_4 звертався до уповноваженого органу з відповідною заявою про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі-павільйону морвокзалу та про укладення між уповноваженим органом та ОСОБА_4 договору оренди земельної ділянки у зв'язку з придбанням будівлі-павільйону морвокзалу і необхідністю використання її за призначенням.

У відповідності до договору купівлі-продажу від 09.08.2007 року (дійсність якого не оскаржувалася і який не визнавався недійсним), до позивача перейшло право власності на будівлю-павільйон морвокзалу у м. Вилкове площею 125,2 кв.м. розміщеній на земельній ділянці площею 161 кв. м.

Така ж сама площа земельної ділянки на якій розташована будівля морвокзалу у м. Вилкове Кілійського районуОдеської області, зазначена в технічному паспорті на будівлю морвозалу складеного БТІ 03.12.2012 року.

Оскільки договором купівлі-продажу від 09.08.2007 року було визначено розмір земельної ділянки на якій розташовано придбана будівля павільйону морвокзалу в м. Вилкове Кілійського району Одеської області, то у відповідності до ст. 120 ЗК України у позивача є правові підстави для набуття речого права, в даному випадку - права користування земельною ділянкою площею 161 кв. м.

В подальшому позивач, як власник будівлі-павільйону морвокзалу протягом кількох років з посиланням на положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України намагалася вирішити питання про передачу їй в довгострокову оренду земельної ділянки для розміщення, обслуговування та експлуатації павільйону. Однак при цьому позивач у своїх зверненнях до Вилковської міської ради Кілійського району Одеської області неодноразово вказувала різну площу земельної ділянки необхідної їй для обслуговування та експлуатації павільйону - 650 кв. м. (т. 1 а. с. 42, 46, 192), - 225 кв. м. (т. 1 а. с. 49).

Як вбачається з листа Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області від 05.12.2012 року для прийняття рішення про припинення права користування частиною земельної ділянки під будівлею павільйону морвокзалу за портом «Усть-Дунайський» у зв'язку зі зміною площі з 161 кв. м. на 225 кв. м. необхідно надати до заяви клопотання ДП порт «Усть-Дунайський» про припинення права користування частини земельної ділянки площею 225 кв. м. за портом і надання права користування за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 55).

З документів доданих позивачем до справи не вбачається на підставі чого і у зв'язку з чим відбулися зміни у площі земельної ділянки зазначеної у договорі купівлі-продажу від 09.08.2007 року і чи відбулися такі зміни в юридичному сенсі взагалі.

Сама ОСОБА_2 у своїх зверненнях аргументувала необхідність передачі їй в оренду земельної ділянки збільшеної площі з припиненням права користування ДП порт «Усть-Дунайський» лише тим, що така збільшена площа земельної ділянки необхідна для нормального функціонування придбаної будівлі морвокзалу. При цьому ОСОБА_2 взагалі не посилалася на документи на підставі яких був визначений саме такий збільшений розмір площі земельної ділянки для обслуговування та експлуатації павільйону.

З листа Державної адміністрації морського та річкового транспорту від 14.07.2009 року вбачається, що земельна ділянка площею 650 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2, яку ОСОБА_2 просить передати їй в довгострокову оренду з одночасним припиненням права користування ДП «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ» знаходить у постійному користуванні порту згідно з Державним актом на право постійного користування від 29.03.2002 року. Відповідно до ст. 69 ЗК України до земель морського транспорту належать землі під морськими портами з набережними, майданчиками, причалами, вокзалами, будівлями, спорудами, устаткуванням, об`єктами загально портового у комплексного обслуговування флоту. Враховуючи, що державному підприємству відведені землі для покладних на нього завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту, ОСОБА_2 запропоновано розглянути можливість укладення з портом договору сервітуту на встановлення права проходу до об'єкту приватної власності (т.1 а. с. 197).

Тобто, порт не заперечував, що позивач є власником будівлі морвокзалу, не оскаружував договір на підставі якого позивач набула вказану будівлю у власність і фактично не заперечував право позивачки на землю, на якій розміщену придбану будівлю морвокзалу і площа якої визначена у договорі - 161 кв. м., пропонуючи фактично сервітут у вигляді проходу до будівлі.

Проте позивач не обмежуючись площею земельної ділянки, на якій розміщена будівля і яка зазначена у договорі купівлі-продажу будівлі - 161 кв. м., почала вимагати з посиланням на ст. 120 ЗК України передачу їй значно більшої площі земельної ділянки, не погоджуючись про пропозицію порту укласти відповідний договір сервітуту.

Не погодившись на пропозицію порту встановити сервітут, позивач звернулася до суду з вимогою про зобов'язання ДП «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ» та Мінінфраструктури України здійснити дії, щодо надання позивачці нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки з виділенням їй, як власнику придбаної будівлі морвокзалу, в порядку ст. 120 ЗК України окремої частини земельної ділянки приблизною площею 0,0570 га. для експлуатації та обслуговування даної будівлі морвокзалу.

Проте, необхідність отримання від відповідачів згоди на поділ або клопотання про відмову від права користування земельної ділянки на користь позивача обумовлено виключно площею земельної ділянки, яка як вказує позивач, необхідна їй для обслуговування та експлуатації павільйону морвокзалу.

Однак право позивача на таку збільшену площу земельної ділянки - 570 кв.м. у порівнянні з площею земельної ділянки, яка вказана у договорі купівлі-продажу будівлі - 161 кв. м. (збільшення на 409 кв. м.) в даному випадку не засновано на нормах ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Саме тому порт і запропонував позивачці укласти договір сервітуту.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про безпідставність заявлених ОСОБА_2 вимог про зобов'язання Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ» та Міністерства інфраструктури України, здійснити дії, щодо надання позивачці нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 1314 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з виділенням окремої її частини, площею приблизно 0,0570 га., для експлуатації та обслуговування будівлі павільйону Морвокзалу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, визначеною в межах від кордону АДРЕСА_1, вглиб ділянки до громадських туалетів, за виключенням площі від пішохідної доріжки, що веде до них, та площі від доріжки до межі ділянки гр.-на ОСОБА_3, а також площі, необхідної для догляду та здійснення їх поточного ремонту, згідно вимог ст. 3.25* Державних будівельних норм України «Планування та забудови міських і сільських поселень»( ДБН 360-92**) відповідає встановленим у справі обставинам.

При цьому, суд встановивши необгрунтованість заявлених вимог по суті та відмовивши у позові за безпідставністю, вірно не застосував позовну давність, про яку було заявлено ДП «Морський торгівельний порт "Усть-Дунайськ", оскільки позовна давність може застосуватися лише у разі порушення права та обґрунтованості заявлених вимог. У разі якщо заявлені вимоги необгрунтовані, суд відмовляє у позові саме за їх безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги, що Вилківська міська рада Кілійського району Одеської області надавала ОСОБА_2 згоду на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду і уклала з позивачкою договір резервування земельної ділянки № 76 від 16.08.2012 року не можуть бути взятими до уваги, оскільки спірна частина земельної ділянки перебуває у постійному користуванні порту «Усть-Дунаськ» і відноситься до земель державної власності, в той час, як Вилківська міська рада, як орган місцевого самоврядування наділена у відповідності до п. «а»ст..12 п. п. «а»п .2ст. 83, п.1 ст. 122 ЗК України правом розпорядження, передачі у власність або користування тільки землями комунальної вланості.

Доводи апеляційної скарги, що Кілійська районна державна адміністрація Одеської області у відповіді ОСОБА_2 вказувала, що вирішення її питання можливо у разі добровільної відмови від права користування земельною ділянкою ДП «МТП «Усть-Дунайськ» та поділу земельної ділянки не можуть бути взятими до уваги, оскільки відсутні правові підстави для відмови від права користування земельною ділянкою з підстав ст. 120 ЗК України, на яку посилалася у своєму зверненні ОСОБА_2, обгрунтовуючи також цими нормами і свій позов до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково не задовольнив вимоги позивача і невірно застосував норми матеріального права, є неспроможними, оскільки зведені виключно до переоцінки доказів, яким судом надано вірну оцінку і не спростовують правильність остаточного висновку суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У ХВ А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А Гірняк

І.П. Сидоренко