Справа № 461/6260/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/908/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів, за участі третіх осіб - ОСОБА_5, виконавчого комітету Львівської міської ради, про заборону Львівській середній загальноосвітній школі східних мов 1-111 ступенів перешкоджати ОСОБА_3 користуватися для проживання приміщенням загальною площею 29,8 кв.м., розташованому в будівлі Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів за адресою АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів, за участі третіх осіб - ОСОБА_5, виконавчого комітету Львівської міської ради - відмовлено повністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що на підставі рішення профспілкових зборів середньої загальноосвітньої школи № 35 Львівського міськвиконкому, правонаступником якої є відповідач, від 19 жовтня 1976 року на сім'ю його дружини ОСОБА_5 надано для проживання приміщення площею 29,8 кв.м. в будівлі школи за адресою: АДРЕСА_1. З моменту прийняття 01 листопада 1995 року позивача на роботу сторожем до вказаної школи і до поточної дати він проживає у вказаному приміщенні і таке є його єдиним житлом, право на повагу до якого у міжнародному законодавстві підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.2950 року. Відповідач листом від 01 вересня 2016 року вих. № 03-11/34 повідомив позивача про відсутність намірів продовжувати дію договору найму житла та необхідність виселення з приміщення у строк до 31 грудня 2016 року, без надання йому іншого приміщення придатного до проживання, а відтак зі сторони Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів мають місце дії, які порушують право ОСОБА_3 на житло, яке закріплене п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.2950 року. Крім цього, зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, прийшов до невірного висновку вказавши, що спірне приміщення перебуває у власності Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів, оскільки в рішенні не вказано, якими доказами підтверджується наведена обставина, а відтак не з»ясував чи законною є вимога відповідача викладена в листі від 01 вересня 2016 року вих. № 03-11/34, про необхідність звільнення позивачем займаного ним спірного приміщення. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приміщення загальною площею 29,8 кв.м знаходиться в приміщенні Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів в АДРЕСА_1, спірне приміщення рішенням виконкому Львівської міської ради не визнавалось житловим та йому не надавався статус службового житла, а також не приймалося спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету про надання приміщення, як житлового приміщення, не видавався спеціальний ордер на вселення у спірне приміщення, як у службове житло, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач та члени його сім'ї у спірне приміщення, як в житлове приміщення, в порядку, передбаченому житловим законодавством, не вселялись, а тому позов ОСОБА_3 є безпідставним та не ґрунтується на нормах законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Частиною 1 ст. 382 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (ч. 4 ст. 4 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно зі ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадян, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської ради.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням профспілкових зборів середньої школи № 35 Ленінського району м. Львова, після реорганізацій - Львівська середня загальноосвітня школа східних мов І-ІІІ ступенів від 19.10.1976 року, ОСОБА_5, яка 22.04.1978 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, надано службову квартиру в приміщенні школи.

Листом від 13.04.2007 року № 3-Г-392/31 Галицька районна адміністрація Львівської міської ради повідомила ОСОБА_3, що приміщення СШ № 35, яке використовуються ним для проживання, не мають статусу житлових та не можуть його мати, оскільки знаходяться в навчальному закладі.

Суд першої інстанції встановив відсутність будь-яких рішень виконавчого органу Львівської міської ради щодо надання статусу службової квартири приміщенню в школі за адресою: АДРЕСА_1, у якому проживає позивач.

Позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, що спірне нежитлове приміщення набуло статусу житлового приміщення чи статусу службового житла.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що приміщення загальною площею 29,8 кв.м., що знаходиться в будівлі Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів за адресою АДРЕСА_1, є нежилим, непризначене та непридатне для проживання у ньому, не відповідає вимогам житлового приміщення, тому не може розглядатися судом, як житло та місце проживання позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що тривале проживання ОСОБА_3 в нежитловому приміщенні навчального закладу загальною площею 29,8 кв.м., не є підставою вважати спірне приміщення житловим, не створює для позивача юридичних підстав для проживання у ньому, як у житловому, і не надає спірному приміщенню статусу житлового приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що у 2016 році позивач користується приміщенням для проживання на підставі укладеного з СЗШ № 35 договору найму житла, який позивачем оспорюється в судовому порядку, строк дії якого встановлено сторонами до 31.12.2016 року.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 з 20.11.2007 року зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 зареєстрована у АДРЕСА_2, тобто, і ОСОБА_3, і ОСОБА_5 зареєстровані за іншою адресою, саме у житлових приміщеннях.

Звернення до суду з позовом ОСОБА_3 мотивує тим, що дирекція Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів листом від 01.09.2016 року № 03-11/34 повідомила його про необхідність звільнення приміщень, займаних на підставі договору найму житла від 01.01.2016 року, термін дії якого до 31.12.2016 року, оскільки дирекція шкоди не має наміру продовжувати дію договору, що, на думку ОСОБА_3 свідчить про те, що зі сторони відповідача мають місце дії, які вказують на невизнання відповідачем права позивача, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції від 04.ю11.1950 року на повагу до його житла, яким є спірне приміщення, зазначені дії відповідача дають йому підстави передбачати можливість порушення його права на проживання у вказаному приміщенні шляхом звільнення відповідачем від речей позивача, що знаходяться у займаному ним приміщенні, без надання іншого приміщення, придатного для проживання.

Позивач вважає єдиним способом захисту свого права, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції від 04.11.1950 року, на повагу до житла, яким є спірне приміщення, від дій відповідача, пов»язаних із перешкоджанням позивачу у користуванні для проживання вказаним приміщенням, є відповідна вимога до відповідача в порядку ч.2 ст. 386, ст. 396 ЦК України, про заборону вчинення таких дій.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у спарві.

В позовній заяві ОСОБА_3 просив заборонити Львівській середній загальноосвітній школі східних мов 1-111 ступенів перешкоджати ОСОБА_3 користуватися для проживання приміщенням загальною площею 29,8 кв.м., розташованому в будівлі Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів за адресою АДРЕСА_1, покликаючись на надіслану відповідачем вимогу про звільнення спірного нежитлового приміщення.

Разом з тим, звернувшись саме з такою позовною вимогою, ОСОБА_3 не конкретизував цієї вимоги, не зазначив, в який спосіб заборонити відповідачу перешкоджати проживанню ОСОБА_3 у нежитловому приміщенні, які конкретно дії повинен вчинити відповідач чи від яких дій повинен утриматись відповідач для того, щоб не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні нежитловим приміщенням загальною площею 29,8 кв.м, що знаходиться в будівлі Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів за адресою АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.