Провадження №2/522/8904/17
У Х В А Л А

15 вересня 2017 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Бойчук А. Ю., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Одеської міської ради та Територіальної громади Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіальної громади Одеської міської ради та Територіальної громади Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, по якій позивач просить визнати право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 26,3 кв. м. та земельну ділянку площею 0,580 га, що розташована на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в садівничому кооперативі «Антарктика-4» по вул. Портовій, 32.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчука А. Ю. від 21 серпня 2017 року позов залишений без руху, оскільки не вказано ціну позову щодо вимог майнового характеру та не в повному обсязі сплачено судовий збір. Позивачу був наданий строк для усунення недоліків, а також розяснено, що в разі невиконання ухвали суду позов буде вважатись неподаним та повернутий позивачеві з усіма доданими до нього документами.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна в позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Відповідно до положень п. «а» ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності», вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Згідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 14.09.2017 року, позивач подав заяву за вх. № 96030/17 від 14.09.2017 року. Згідно вказаної заяви, ОСОБА_1 вважає, що його позовні вимоги підлягають сплаті в розмірі, який встановлений для вимог немайнового характеру.

В своїй заяві позивач посилається на Декрет Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року № 7-93 «Про державне мито» та Податковий кодекс України, зокрема ст. 174 про оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових прав, як на підставу сплати мінімального судового збору.

Однак, з таким висновком погодитись неможливо з огляду на те, що саме Законом України «Про судовий збір» визначаються правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Так, позивач може звернутись до суду з клопотанням про відстрочення або розстрочення судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його оплати відповідно до статті 82 ЦПК.

Однак, ОСОБА_1 з вказаним клопотанням до суду не звертався.

Також суддя вважає за доцільне зазначити, що згідно вимог ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з п. 42 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не визначено дійсної вартості спірного нерухомого майна, що може призвести до неправильного визначення підсудності вказаної цивільної справи.

Ознайомившись з заявою про усунення недоліків суддя прийшов до висновку, що позивачем не виконані вимоги ухвали від 21 серпня 2017 року про залишення заяви без руху та недоліки не усунуто.

Відповідно до ч.2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, зазначені статями 119 та 120 ЦПК України, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається не поданою і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись: ст. 121, 209, 210, 293 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Територіальної громади Одеської міської ради та Територіальної громади Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування вважати неподаною та повернути позивачу.

Розяснити позивачу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: А. Ю. Бойчук