Справа №488/402/16-ц 14.09.2017 14.09.2017 14.09.2017
Провадження № 22ц/784/1653/17
Провадження № 22ц/784/1864/17 Головуючий суду першої інстанції Лазарева Г.М.
Справа № 488/402/16-ц Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.

суддів: Козаченка В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участі: прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника позивача - ОСОБА_3,

представників відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2017 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на рішення того ж суду від 17 березня 2017 року у цивільній справі за позовом Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ягужинської Катерини Тарасівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» про скасування рішень міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 січня 2016 року Миколаївська місцева прокуратура № 2 звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10. про скасування окремих пунктів рішень міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Прокурор свої вимоги мотивував тим, що пунктом 35 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 8 листопада 2007 року ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м за рахунок земель міста, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1

Пунктами 15 та 15.2 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14 березня 2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м за рахунок земель Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (надалі - ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1

На підставі рішення міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2008 року ОСОБА_6 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 4 листопада 2008 року, з кадастровим номером НОМЕР_2.

Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог земельного законодавства, та, уточнивши свої вимоги, просив суд:

- визнати незаконним та скасувати п. 35 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 8 листопада 2007 року;

- визнати незаконним та скасувати пункти 15 та 15.2 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14 березня 2008 року;

- визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 4 листопада 2008 року, який був виданий ОСОБА_6 із відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 4 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_10. за № 2757.

Під час розгляду справи ухвалою суду від 23 серпня 2008 року за заявою прокурора було забезпечено вказаний позов накладенням арешту на спірну земельну ділянку, нотаріусу ОСОБА_10. та будь-яким іншим особам заборонено вчиняти будь-які дії з вказаною земельною ділянкою, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки та виконувати на ній будівельні роботи. Крім того, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області заборонено здійснювати будь-які реєстраційні та дозвільні дії щодо початку виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці та Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради заборонено здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки.

При виконанні головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ухвали суду в частині заборони нотаріусу ОСОБА_10. та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з вказаною земельною ділянкою, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки та виконувати на ній будівельні роботи було винесено постанову від 30 вересня 2016 року, якою відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав, невідповідності виконавчого документа вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у виконавчому документі відсутній індивідуальний ідентифікаційний номер особи боржника та номер і серія його паспорта.

27 жовтня 2016 року прокурор звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, де просив визнати такі дії неправомірними та скасувати постанову державного виконавця про відмову у відкриті виконавчого провадження, посилаючись на те, що при винесенні зазначеної постанови державним виконавцем не враховані положення Конституції України та Цивільного Кодексу України щодо збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2017 року скаргу прокурора задоволено.

Визнано дії державного виконавця Інгульського відділу державного ї виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо винесення 30 вересня 2016 року постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання ухвали суду про забезпечення позову від 23 серпня 2016 року у справі № 488/402/16-ц неправомірними та скасовано цю постанову.

Рішенням того ж суду від 17 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п. 35 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 8 листопада 2007 року;

Визнано незаконним та скасовано пункти 15 та 15.2 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14 березня 2008 року;

Визнано недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 4 листопада 2008 року, який був виданий ОСОБА_6 із відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 4 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_10. за № 2757.

Додатковим рішенням цього ж суду від 17 липня 2017 року розподілено судові витрати. Стягнуто з Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_10. на користь прокуратури Миколаївської області 1 033 грн. 50 коп. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі Інгульський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області просить ухвалу суду від 31 січня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, посилаючись на те, що державний виконавець діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема заявник зазначав, що районний суд дійшов безпідставного висновку про належність спірної ділянки до лісового фонду та перебування її у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», судом розглянуті позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, які не підлягали розгляду у порядку цивільного судочинства, а підвідомчі господарському суду, оскільки спір виник між двома юридичними особами Миколаївською облдержадміністрацією та Миколаївською міською радою.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що пунктом 35 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 8 листопада 2007 року ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Пунктом 15 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14 березня 2008 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 1 000 кв.м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Пунктом 15.2 цього ж рішення міськради ОСОБА_6 була передана у власність земельна ділянка за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд.

На підставі рішення міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 жовтня 2008 року ОСОБА_6 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 4 листопада 2008 року, з кадастровим номером НОМЕР_2 (а.с. 28).

За даними листа ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 4 вересня 2014 року, фрагментом накладки земельних ділянок і межі кварталу 43 Миколаївського лісництва, викопіюванням з публічної кадастрової карти України, листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1400 від 26 листопада 2015 року встановлено, що спірна земельна ділянка на момент передачі ОСОБА_6 належала до земель лісового фонду та перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» (а.с. 18-23, 26).

Під час розгляду справи ухвалою суду від 23 серпня 2008 року за заявою прокурора було забезпечено вказаний позов, зокрема, заборонено нотаріусу ОСОБА_10. та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з вказаною земельною ділянкою, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки та виконувати на ній будівельні роботи.

При виконанні головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління ухвали суду в цій частині було винесено постанову від 30 вересня 2016 рок про відмову у відкритті виконавчого провадження з підстав невідповідності виконавчого документа вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у виконавчому документі відсутній індивідуальний ідентифікаційний номер особи боржника та номер і серія його паспорта.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-Х1У від 21 квітня 1999 року в (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон № 606-Х1У) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії ( ч. 1 ст. 11 Закону № 606-Х1У).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону № 606-Х1У підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Приписами ст. 18 Закону № 606-Х1У визначено, що саме зазначається у виконавчому документі.

Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження 30 вересня 2016 року головний державний виконавець Кюкало Ю.М. зазначив, що у виконавчому документі (ухвалі суду) не зазначено індивідуальний ідентифікаційний номер особи боржника та номер і серія його паспорта. Саме ці обставини перешкоджають державному виконавцю відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Суд першої інстанції при розгляді скарги дійшов правильно висновку про неправомірність винесеної державним виконавцем постанови з огляду на таке.

Зі змісту ухвали суду про забезпечення позову вбачається повне найменування стягувача - прокуратура м. Миколаєва і повні дані щодо боржника - прізвище, ім'я по батькові, місце проживання останнього. При цьому судом не вказано індивідуальний ідентифікаційний номер особи боржника та номер і серія його паспорта.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-Х1У державний виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного норма боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду при розгляді скарги відповідають вимогам закону, а тому апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області слід відхилити.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що прокурором доведено факт незаконного отримання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки без згоди на її вилучення у попереднього користувача ДП «Миколаївське лісове господарство», з порушенням порядку встановленого для вилучення земель лісового фонду і зміни їх цільового призначення, а в подальшому незаконного отримання державного акту на право власності на земельну ділянку.

Такі висновки судів відповідають вимогам закону та ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом ( пункт «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України).

За п. 5 розділу УШ «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, відсутність у лісогосподарського підприємства свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права.

Указаний висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-5-цс15, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів.

Таким чином, ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватися у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення ( ст. 56 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України ( в редакції, які була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно до положень ст.ст. 141, 149 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача.

За приписами ч. 4 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

З огляду на встановлені судом обставини та надані докази, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що при передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_6 Миколаївською міською радою була порушена процедура, визначена земельним та лісовим законодавством, щодо вилучення земельної ділянки у ДП «Миколаївське лісове господарство» та зміни цільового призначена спірної ділянки з земель лісогосподарського призначення до земель житлової забудови.

Відповідно до інформації Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1400 від 26 листопада 2015 року проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки і відповідний висновок про погодження такого проекту управлінням не надалися (а.с. 25).

Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

За даними Держземагенства України № ДС 10-14-7777.21-104/25-15 від 13 липня 2015 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_6 для проходження державної експертизи до Держземагенства не надходив (а.с. 27).

Більш того, розпорядженням Кабінету Міністрів України «Деяки питання розпорядження земельними лісовими ділянками» від 10 квітня 2008 року № 610- р, яке набуло чинності з 5 травня 2008 року, Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов'язано зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст. 21 ЗК України).

За такого, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутність узгодженого проекту відводу спірної земельної ділянки з органом лісового господарства та відсутність висновку державної експертизи землевпорядної документації є підставою для визнання незаконним та скасування відповідних пунктів рішень міської ради.

Також згідно із ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до підпункту «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Оскільки правові підстави виникнення права власності на спірну земельну ділянку суперечать вимогам актів цивільного законодавства та порушують права та інтереси держави, то відповідно до наведених підстав недійсності угод, районний суд правильно визнав недійсним Державний акт на право власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, а саме ДП «Миколаївське лісове господарство», спростовуються наявними у матеріалах справи земельно-кадастровою документацією, висновками Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства. Крім того, таку належність підтверджував й відповідач - Миколаївська міська рада, оскільки в оспорюваному рішенні від 8 листопада 2007 року зазначав, що відведення земельної ділянки ОСОБА_6 відбувається за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство». Також в своєму рішення від 14 березня 2008 року Миколаївська міська рада, затверджуючи проект землеустрою, зазначає, що відведення спірної земельної ділянки відбувається за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з віднесенням її до земель житлової забудови.

Не заслуговують на увагу й твердження заявника про щодо юрисдикції розглянутого спору до господарського суду, оскільки за ст. 1 Господарського Кодексу України предметом регулювання цього Кодексу є господарські відносини, що виникають у процесі організації і здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч. 2 ст. 3 ГК України).

Не є предметом регулювання ГК України, зокрема, майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються ЦК України; земельні, гірничі, лісові та водні відносини, відносини щодо використання й охорони рослинного і тваринного світі, територій та об'єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря (ч. 1 ст. 4 ГК України).

Отже, як встановлено справа, що розглядається, стосується захисту інтересів держави в особі Миколаївської облдержадміністрації щодо передачі у власність громадян земель лісового фонду, тобто правовідносин, що виникли з земельних відносин, а тому підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки місцевого суду не спростовують, а тому підстави, визначені ст. 309 ЦПК України, для скасування цього рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2017 року та рішення цього ж суду від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

Т.В. Крамаренко