Провадження № 2/520/2424/17
Рішення

іменем України

14 лютого 2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

та зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 33 824,00доларів США у гривні, розрахованих за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, витрати на правову допомогу у розмірі 1 500,00грн. та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що між нею та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, 24 лютого 2014року відповідачем - ОСОБА_2 від неї були отримані грошові кошти в борг у сумі 18 000,00доларів США, про що ним було особисто складено розписку.

Позивачка вказує, що про намір повернення взятих у неї в борг грошових коштів нею було направлено відповідачу претензію, однак після отримання 16.09.2015року претензії, у передбачений законом семиденний строк від дня предявлення вимоги, відповідачем борг повернуто не було.

Крім того, позивачка зазначає, що 30 квітня 2014року відповідачем - ОСОБА_2 були отримані грошові кошти в борг в сумі 15 824,00доларів США, що еквівалентно 349 113,83грн. (по курсу НБУ станом на 27.07.2015року), про що було укладено договір позики, за яким вона передала, а позичальник прийняв грошові кошти і зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у зазначений строк, тобто до 18 травня 2014року.

Однак до теперішнього часу відповідачем - ОСОБА_2 не було повернуто борг у передбачений законом семиденний строк від дня предявлення вимоги за договором позики від 24 лютого 2014року та у встановленій у договорі позики від 30 квітня 2014року термін, у звязку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

01.10.2015року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою доОСОБА_1, в якій просить суд визнати неукладеним договір позики №1 від 30.04.2014року, підписаний між ОСОБА_1 та ним - ОСОБА_2

В обґрунтування заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що 14 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АНКОР- ІНЖІНІРІНГ» в особі ОСОБА_2, як учасника та директора ТОВ «АНКОР-ІНЖІНІРІНГ» було укладено договір оренди частини нежитлового приміщення площею 22 кв.м., за адресою м. Одеса, вул. Базарна, 91, по теперішній час ТОВ «АНКОР-ІНЖІНІРІНГ» використовує вказане приміщення у якості офісу.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що зважаючи на нестабільність економічної ситуації в країні та на прохання ОСОБА_1, з метою гарантування виконання зобов'язань ТОВ «АНКОР- ІНЖІНІРІНГ» по оренді офісу, 30 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ним - ОСОБА_3 було підписано договір позики №1, однак жодних грошових коштів по підписаному договору позики ОСОБА_1 йому не передавала.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що пунктом 5 підписаного між ними договору позики №1 від 30.04.2014 року передбачено, що даний договір вважається укладеним з моменту фізичної передачі позикодавцем позичальнику обумовленої суми.

Приміткою до договору позики №1 від 30.04.2014року передбачено, що при фактичному отримані або поверненні позики сторони зобов'язані обмінюватися розписками.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що ОСОБА_1 не передавала йому ніяких грошових коштів за вищевказаним договором позики, а він - ОСОБА_2 не надавав їй ніякої розписки про отримання грошових коштів у розмірі 15 824,00доларів США, як того вимагають умови підписаного договору, у звязку з чим, вказаний договір, на думку ОСОБА_2, вважається неукладеним.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним зустрічним позовом.

У судовому засіданні 01.10.2015року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики неукладеним було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

У судовому засіданні 14.02.2017року ОСОБА_1 та її представник первісний позов, з урахуванням уточнень, підтримали у повному обсязі, просили суд його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

У судовому засіданні 14.02.2017року представник ОСОБА_2 зустрічний позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки за первісним позовом, її представника та представника позивача за зустрічним позовом, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 24 лютого 2014року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США.

Даний факт підтверджується копією розписки від 24.02.2014року, яка наявна в матеріалах справи.

Оригінал розписки було оглянуто судом у судовому засіданні 22.12.2015року.

Крім того, 30 квітня 2014року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (позикодавець) передає ОСОБА_2 (позичальнику) у власність 15 824,00 доларів США на визначений нижче термін, а позичальник зобовязується повернути зазначену суму в обумовлений термін два тижні.

П. 5 договору передбачено, що даний договір вважається укладеним з моменту фізичної передачі позикодавцем позичальнику обумовленої суми.

Згідно примітки до договору, при фактичному отриманні або поверненні позики сторони повинні обмінюватися розписками.

У звязку з тим, що своє зобовязання щодо повернення грошей по розписці від 24 лютого 2014року відповідач по первісному позову не виконав, 15.09.2015року ОСОБА_1 звернулася на адресу ОСОБА_2 з претензією про стягнення боргу, про надіслання якої свідчить копія опису вкладення та копія фіскального чеку.

Однак до теперішнього часу відповідач за первісним позовом своє зобовязання щодо повернення грошей за розпискою від 24 лютого 2014року та за договором позики №1 від 30 квітня 2014року не виконав.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2015року було призначено судову почеркознавчу експертизу стосовно розписки від 24.02.2014року про отримання позики 18 000,00доларів США ОСОБА_2, доручено її проведення Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

07.02.2017року до Київського районного суду м. Одеси від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок №278/02 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №520/11821/15-ц, згідно якого, текст розписки про одержання в борг 18 000 доларів США від 4.02.2014, укладеної та підписаної від імені ОСОБА_2, а також підпис від імені ОСОБА_2, розміщений нижче рукописного тексту, ліворуч від запису «(ОСОБА_5)», викоанні самим ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки у договорі позики (розписки) від 24 лютого 2014року не було встановлено терміну повернення коштів, 15.09.2015року позивачка за первісним позовом скористалася своїм правом та звернулася на адресу відповідача за первісним позовом з претензію про сплату боргу, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Тобто строк виконання зобовязань за договором позики (розписки) від 24 лютого 2014року настав у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015року у справі №6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судовим розглядом встановлено, що розписка від 24 лютого 2014року містить умови отримання позичальником ОСОБА_2 в борг грошей та дату їх отримання, тобто вказана розписка посвідчує передачу позичальнику визначеної грошової суми.

Щодо зобовязання повернення грошових коштів, суд зазначає, що такий термін настав у семиденний строк від дня пред'явлення ОСОБА_1 вимоги про стягнення боргу.

Згідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Курс НБУ станом на день ухвалення рішення, тобто станом на 14.02.2017року становить 27,165 грн. за 1 долар США.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки) від 24.02.2014року, відповідачем за первісним позовом не було повернуто у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги ОСОБА_1 позику, а саме: грошові кошти у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 488 970 (чотириста вісімдесят вісім тисяч девятсот сімдесят) грн. 00 коп., що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики (розписки) від 24.02.2014року у сумі 488 970,00грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики №1 від 30 квітня 2014року у розмірі 15 824,00доларів США у гривні, розрахованих за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015року у справі №6-1967цс15, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судовим розглядом встановлено, що 30 квітня 2014року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (позикодавець) передає ОСОБА_2 (позичальнику) у власність 15 824,00 доларів США на визначений нижче термін, а позичальник зобовязується повернути зазначену суму в обумовлений термін два тижні. П. 5 договору передбачено, що даний договір вважається укладеним з моменту фізичної передачі позикодавцем позичальнику обумовленої суми.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Разом з тим, доказів передачі позикодавцем позичальнику обумовленої у договорі суми у розмірі 15 824,00 доларів США, позивачкою за первісним позовом суду надано не було.

Крім того, згідно примітки до договору, при фактичному отриманні або поверненні позики сторони повинні обмінюватися розписками.

Однак, розписки про отримання коштів позивачкою за первісним позовом також надано не було.

Таким чином, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня розписка або інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем грошової суми у розмірі 15 824,00 доларів США, як це передбачено умовами договору позики №1 від 30 квітня 2014року та ст. 1047 ЦК України, у звязку з чим, у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики №1 від 30 квітня 2014року у розмірі 15 824,00доларів США у гривні, розрахованих за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, слід відмовити.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи слідує, що інтереси ОСОБА_1 в суді представляв адвокат ОСОБА_6 на підставі угоди №2/15 про надання правової допомоги від 06.07.2015року та на підставі ордеру серії №033065 від 06.07.2015року.

ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_6 за надання правової допомоги 1 500, 00грн., про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера №18 від 06.07.2015року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом витрат на правову допомогу у розмірі 1 500,00грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за первісним пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики №1 від 30 квітня 2014року неукладеним, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що обумовлені договором позики №1 від 30 квітня 2014року грошові кошти фактично не були йому передані і тому за правилом ч.2 ст.1046 ЦК України вказаний договір є неукладеним, не є підставою для визнання такого договору неукладеним.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 вказаної статті Закону передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Крім цього, у своїй постанові від 26 червня 2011 року у справі №3-58цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України підлягає врахуванню судом при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України переглядаючи судове рішення з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права зазначив, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Таким чином судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом звернувшись до суду за захистом порушеного на його думку майнового права шляхом визнання договору позики неукладеним, обрав спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений нормами цивільного законодавства України.

У зв'язку із наведеним суд приходить до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у позові, витрати по сплаті судового збору позивачу за зустрічним позовом не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 24.02.2014 року в розмірі 18000,00 (вісімнадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 488970,00 грн.

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3490,77 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста ОСОБА_4 апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров