АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/344/17 Справа № 202/4093/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря: Куць О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Головне управління державної міграційної служби Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації; за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення та виселення; за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, виселення та вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати свого онука ОСОБА_3 та дочку ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою /а.с.2-3, 92-93/.

В обґрунтуванні позову позивач посилалась на те, що ОСОБА_3, будучи зареєстрованим у спірній квартирі, жодного дня у ній не проживав, особистих його речей там не має. ОСОБА_2 не мешкає у вказаній квартирі протягом останніх 18-ти років. Зазначає, що відповідачі не сплачують комунальні платежі за утримання цього нерухомого майна, усі витрати вона змушена нести особисто. На даний час квартира не приватизована, вона має намір зареєструвати своє право власності на неї, однак не може розпочати цю процедуру, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, з якими вона не спілкується та їх місце проживання їй не відомо, а тому вона змушена звернутись до суду з указаним позовом.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив вселити його у квартиру АДРЕСА_2 та висилити з неї співмешканця його бабусі ОСОБА_4 - ОСОБА_6 /а.с.46-49, 75-78, 102-103/. Свій позов обґрунтовував тим, що не проживав у спірній квартирі з поважних причин. Так будучи неповнолітнім, він не мав змоги вселитися, оскільки проживав зі своїм опікуном - бабусею ОСОБА_7 в її квартирі, тому що його батьки були позбавлені батьківських прав відносно нього. Вказував, що ОСОБА_6 неправомірно проживає у зазначеній квартирі, не зареєстрований у ній, а тому має бути виселений.

ОСОБА_2 також подала до суду зустрічну позовну заяву, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою 52 у будинку 29-Б по вулиці Косіора у м. Дніпропетровську, шляхом вселення її до зазначеної квартири та виселення з неї ОСОБА_6 /а.с.147-150/.

Свій позов ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що після початку розгляду справи у суді першої інстанції її мати разом із співмешканцем перестали пускати її додому, забрали ключі. Крім того, ОСОБА_4 надала довіреність сторонній людині ОСОБА_8, якою надала йому право на приватизацію вказаного нерухомого майна. Вказувала, що постійно проживала у спірній квартирі, має там особисті речі. На її думку ОСОБА_6 незаконно проживає у квартирі, а тому вважає, що його слід виселити.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2016 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 та знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами /а.с.179-182/.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, а її позов задовольнити повністю /а.с.186-190/.

ОСОБА_3 також звернувся до суду із апеляційною скаргою, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2016 року, як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального права, та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без поважних причин не проживають у спірній квартирі понад 6 місяців, а тому в силу ст.ст. 71,72 ЖК України визнав їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

Однак, з висновком суду щодо ОСОБА_3 погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_4 відповідно до ордеру №2374 від 11.09.1980 року, видаваного Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, була надана в порядку обміну ОСОБА_9 та її доньці позивачу ОСОБА_4 /а.с.6/.

ОСОБА_9 22.04.1996 року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-KИ № 613709 від 12.03.2015 року. /а.с.7/

Відповідно до довідки від 05.10.2015 року, виданої Індустріальним РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, її дочка ОСОБА_2 та онук - ОСОБА_3. Крім того, у вказаній квартирі без реєстрації поживає співмешканець ОСОБА_4 - ОСОБА_5 /а.с79/.

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 16.10.1998 року №416.3 призначено ОСОБА_7 (бабусю відповідача ОСОБА_3 по лінії батька) опікуном над неповнолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та над його частиною квартири за адресою: АДРЕСА_5. Вказаним рішенням закріплено за неповнолітнім частину спірної квартири /а.с.81/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2003 року відповідача ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно її сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з тих підстав, що вона вихованням дитини не цікавиться, неодноразово притягувалася до кримінальної та адміністративної відповідальності, аліментів на утримання дитини не сплачує /а.с.82/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2013 року ОСОБА_10 також було позбавлено батьківських прав у відношенні сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.83/.

Зазначені рішення суду батьками ОСОБА_3 не оскаржувались.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за їхньою заявою може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців, зокрема, у випадку влаштування дитини на виховання до родичів, опікуна.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, з огляду на тяжкі життєві обставини та те, що батьки були позбавлені батьківських прав, відмовились від дитини, відповідач ОСОБА_3 фактично з народження мешкав із опікуном своєю бабусею ОСОБА_7, та з цих поважних причин не проживав за адресою реєстрації. Відтак, в силу вказаних норм ст. 71 ЦПК України та зважаючи на вищевказане рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 16.10.1998 року №416.3, за ОСОБА_3 зберігається житлове приміщення. На вказані обставини справи та норми закону суд уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та необґрунтовано зняв його з реєстрації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 з огляду на поважність причин не проживання останнього у квартирі АДРЕСА_6, не підлягають задоволенню.

Матеріали справи містять звернення ОСОБА_7 до голови Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, в якому остання просить сприяння ради у питанні вселення ОСОБА_3 до спірної квартири, оскільки ОСОБА_4 та її співмешканець ОСОБА_6 чинять йому перешкоди, всілякими способами намагаються продати житло, в квартирі пиячать та збираються їх друзі /а.с.117/.

Згідно акту виходу до особи з числа дітей, позбавлених батьківського піклування від 13.05.2015 року, складеного спеціалістами ЦСССДМ та за участю міліції, встановлено, що дійсно ОСОБА_3 чинять перешкоди у вселенні в квартиру АДРЕСА_4. /а.с.84/.

ОСОБА_7 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з питанням щодо вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру, однак їй було розяснено, що дане питання має вирішуватись у судовому порядку /а.с.56, 57, 58/

Отже, наявними доказами у справі та поясненнями сторін підтверджено, що ОСОБА_4 та її співмешканець ОСОБА_6 чинять ОСОБА_3 перешкоди у вселенні. Відповідач в силу ст. 64 ЖК України, як член сімї, має право користування квартирою нарівні з іншими наймачами, а тому колегія суддів вважає на необхідне вселити його у спірну квартиру, зобовязавши ОСОБА_4 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_7 (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську).

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог останньої про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, - колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ст.ст 10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

За ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно акту від 25.02.2015 року, складеного мешканцями будинку 29Б по вулиці Косіора у м.Дніпропетровску, ОСОБА_2 по місцю реєстрації (у спірній квартирі) не проживає, квартирою не користується, квартплату не сплачує, витрат на утримання квартири не несе, своїх речей там не зберігає, ключів не має /а.с.99/. На момент складання акту будь-який зв'язок з ОСОБА_2 відсутній.

Зазначені обставини відповідачкою не спростовані.

У позовній заяві ОСОБА_2П зазначила, що за характером роботи була відсутня у квартирі, однак на підтвердження працевлаштування та відповідних відряджень як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, нею не надано жодних доказів.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 понад 6 місяців без поважних причин не проживає у спірній квартирі, а тому в силу ст. ст.71,72 ЖК України, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 до неї та відмовив у задоволенні зустрічного позову відповідачки про усунення перешкод у користуванні кватирою та вселення.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Позивачами за зустрічними позовами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги про виселення ОСОБА_6 із спірної квартири.

Між тим, ухвалене судом першої інстанції рішення в цій частині, в порушення вимог ч.1 ст. 210 ЦПК України, не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, ОСОБА_6 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 без реєстрації.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що останній здійснює насильство у сімї, завів двох собак бійцівських порід, які накидались на неї та ОСОБА_4 ОСОБА_6 чинить ОСОБА_3 перешкоди у вселенні, не пускає його до житла й, згідно пояснень ОСОБА_7, в квартирі пиячать та збираються друзі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 /а.с.117/.

Крім того, під час розгляду справи у апеляційному суді ОСОБА_6 пояснив, що вони разом із співмешканкою ОСОБА_4 надали довіреність ОСОБА_8 на представлення її інтерсів з питань приватизації, реєстрації права власності та оформлення документів для подальшого відчуження квартири /а.с.62/, вказавши що ОСОБА_8 є особою, що допомогає їм «морально та матеріально».

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що наймачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надавали згоди на вселення ОСОБА_6 у спірну квартиру. Отже, ОСОБА_6 не набув права користування жилим приміщенням, проживає у квартирі незаконно, чинить перешкоди у користуванні спірним майном, а тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_8 (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську).

Виходячи з положень ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на наслідки розгляду справи апеляційним судом, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 судових витрат в сумі 243,60 грн. підлягає скасуванню й, відповідно до норм ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_4, ОСОБА_5, з кожного, на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування судових витрат слід стягнути по 948,7 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття його з реєстрації та стягнення з ОСОБА_3 судових витрат скасувати та в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_9 (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську).

Зобовязати ОСОБА_4 надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ключі від вхідних дверей кв. № 52 у будинку 29-Б, по проспекту Петра Калнишевського (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську).

Виселити ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_9 (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську).

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 948,7 грн. з кожного на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_11