Ухвала

іменем україни

27 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., ІваненкоЮ.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання права власності та витребування автомобіля, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 11 червня 2011 року по 23 липня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 За час їхнього спільного проживання ними за спільні кошти були придбані автомобілі марки «BMW 525і», 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 77 024 грн, та автомобіль «Nissan Pathfinder», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 94 799 грн.

У порядку поділу майна подружжя позивач просила визнати за нею право власності на автомобіль «BMW 525і», 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а за відповідачем визнати право власності на автомобіль «NissanPathfinder», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

У процесі розгляду справи стало відомо про те, що за договором купівлі-продажу від 16 липня 2014 року ОСОБА_7 продав автомобіль «BMW 525і», 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_9, а той у свою чергу, продав його ОСОБА_10 У той же час автомобіль «NissanPathfinder», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, значиться перереєстрованим на ОСОБА_5

Позивач зазначала, що своєї згоди на відчуження автомобілів вона не надавала.

У зв'язку з цим ОСОБА_8, яка у подальшому змінила своє прізвище на ОСОБА_4, уточнивши свої позовні вимоги (а. с. 8 - 12, т. 2) просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «BMW 525і», 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений відповідно до довідки-рахунку від 16 липня 2014 року № 578571 між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, визнати за нею право власності на цей автомобіль та витребувати його у ОСОБА_10 і зобов'язати останнього повернути їй цей автомобіль.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, за змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа -контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що ухвалені у справі судові рішення відповідають вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, оскільки суди правильно встановили обставини справи, надали належну оцінку наявним у справі доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору та задоволення решти позовних вимог ОСОБА_4 Разом із цим суди звернули її увагу на те, що вона не втратила право на відповідну компенсацію вартості відчужених автомобілів у разі пред'явлення нею відповідного позову про поділ спірного майна.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко

Колегія суддів: