Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Кваші С.О.,

за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Перша Миколаївська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, померлої 07 листопада 1986 року, посвідчений Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 18 грудня 1984 року, яким належний їй житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами в м.Миколаєві по вул.Конопатна, 68 її мати ОСОБА_4П, заповідала своїй онучці ОСОБА_5

Позивачка проживала та була зареєстрована разом з матірю на час її смерті, проживає в спірному будинку по теперішній час, отже вважала себе такою, що прийняла спадщину.

Лише в листопаді 2013 року в, коли відповідачка звернулася до суду з позовом про її виселення, вона дізналася, що будинок фактично належить ОСОБА_3, але на якій підставі остання їй не пояснювала. Лише в жовтні 2016 року при розгляді в суді цивільної справи за її позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку за правом набувальної давності вона ознайомилася з матеріалами спадковоїх справи та дізналася, що мати заповідала будинок в цілому ОСОБА_5, та ознайомилася с самим заповітом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладанні заповіту спадкодавиця внаслідок юридичної необізнаності та неграмотності не могла підписати цей документ. Отже, оскільки оспорюваний заповіт не підписаний спадкодавцем, а отже є таким , що складений з порушенням форми та посвідчення, є нікчемним.

У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали, пояснивши, що при посвідченні заповіту мати позивачки ОСОБА_4 через свою неграмотність не могла підписати цей заповіт , тому її волевиявлення щодо відчуження будинку не могло бути вільним. Щодо пропуску строку на звернення до суду пояснили, що не вважають такий строк пропущеним, оскільки взагалі не знали про наявність такого заповіту , а коли дізналися, то не могли з ним ознайомитися, оскільки він зберігався в нотаріальній конторі і позивачка не мала можливості ознайомитися з його змістом. Одразу після ознайомлення з матеріалами спадкової справи в суді в жовтні 2016 року вона звернулася до суду з цим позовом.

Представник відповідачки вимоги позову не визнали, просили у позові відмовити, посилаючись на недоведеність позовних вимог, та просили про застосування строку позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно до матеріалів справи, позивачка є рідною донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 07 листопада 1986 року, а відповідачка онукою померлої.

Позивачка зареєстрована та проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1979 року по теперішній час.

На підставі Свідоцтва про право особистою власності на житловий будинок від 31.05.1977 року ОСОБА_4П, була власником житлового будинку з усіма надвірними господарськими та побутовими спорудами за адресою м.Миколаїв, вул.Конопатна, 68 .

На підставі Свідоцтва про право на спадкування за заповітом від 17.08.1988 року цей будинок належить ОСОБА_6 - в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

Як вбачається з копії спадкової справи № 1089/88 до майна померлої ОСОБА_4, в серпні 1988 року до нотаріуса звернулася з заявою про вилачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 Більше ніхто зі спадкоємців з заявою про прийняття спадщини не звертався.

Відповідно до заповіту , посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори 18 грудня 1984 року, ОСОБА_4 належний їй житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами в м.Миколаєві по вул.Конопатна, 68 заповідала своїй онучці ОСОБА_5 На заповіті зазначено, що заповіт підписано ОСОБА_4 особисто та посвідчено вдома в звязку з хворобою заповідачки. В кінці заповіту міститься підпис .

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є родичкою та сусідкою померлої, пояснили, що ніколи не бачили, щоб померла писала чи читала, була не грамотною, не бачили, щоб підписувалася навіть при отриманні пенсії, яку принов почтальон, який знав її особисто.

З матеріалів справи вбачається , що в 2005 році ОСОБА_6 продала 62/100 часток вказаного будинку з конкретно визначеними приміщеннями. З того часу нові власники (покупці) житлових приміщень постійно проживають в будинку.

При цьому, як стверджує позивачка, її ніхто не ознайомлював з текстом договорів купівлі-продажу, відповідачка пояснювала, що то живуть квартиранти.

Нові власники говорили їй, що вони купили ці кімнати будинку, навіть забрали собі будинкову книгу, проте вона не розуміла, яким чином відповідачка могла продати будинок без її згоди. Вона навіть зверталася до органів міліції, протеі працівники міліції ій не допомогли та нічого не пояснили.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.10.2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_3, ОСОБА_12 про визнання права власності за набувальною давністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_12.

Як встановлено судом в цьому рішенні , позивачам було достеменно відомо про те, що відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить спірне майно ще з 1988 року, що слідує і з самої позовної заяви, де зазначено, що у 1994 році ОСОБА_9 був повторно зареєстрований у спірному будинку як двоюрідний брат власниці ОСОБА_3

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки оспорюється заповіт, посвідчений в 1984 році, то до спірних правовідносин сторін повинні бути застосовані норми цивільного законодавства УРСР, що діяли на час посвідчення оспорюваного правочину.

Відповідно до положень ст.ст. 541, 543 Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 18.07.1963року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Відповідно до ст. 47, 48 цього Кодексу, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно положень Наказу Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року N 1/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих» із змінами і доповненнями, внесеними (Наказ N 4/5)наказами (Наказ N 35/5) Міністра юстиції Української РСР від 11 березня 1980 року N 4/5 (Наказ N 4/5), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення і підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу УРСР).

Якщо заповідач внаслідок фізичних вад, хвороби або з будь-яких інших причин не може особисто підписати заповіт, за його дорученням він може бути підписаний іншою особою за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції. Згідно цього пункту - Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, службова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Наприклад: "За неписьменного заповідача за його дорученням у його присутності заповіт, який йому прочитано, підписав громадянин ОСОБА_13, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3". Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ.

Особа, на користь якої заповідається майно, не вправі бути присутньою при складанні заповіту і підписувати його за заповідача.

Службова особа виконавчого комітету не може також підписувати його за заповідача.

Проте , належних і достеменних доказів того, що заповідач була абсолютно неписьменною та взагалі не могла ставити свій підпис на документах позивач суду не надала. Покази свідків, що померла ніколи не читала та не писала не можуть слугувати доказом того, що підпис, якій міститься на заповіті, не належить ОСОБА_4

До того ж, ОСОБА_4П, щонайменше в 1977 році формлювала своє право власності на спірний будинок, отримувала свідоцтво про право власності на будинок, отримувала пенсію ставить під сумнів твердження позивача про їхї абсолютну неписьменність.

Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

До того ж, позивачем пропущено строк позовної давності , адже вищевказаним рішенням суду встановлено, що про те, що власником будинку є ОСОБА_3 позивачці було відомо щонайменше з 1994 року, крім того , відповідачка вчиняла дії щодо відчуження спірного будинку ще в 2005 році, що також свідчило, що вона використовувала свої права саме власника майна. Юридична необізнаність не може слугувати поважною причиною для пропуску строку давності для звернення до суду з цим позовом більше, ніж на 20 років.

Таким чином, позов не підлягає задволенню за необґрунтованістю та недоведеність позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню судові витрати .

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.