Справа №469/1176/16-ц 22.05.2017 22.05.2017 22.05.2017
Cправа №469/1176/16-ц Суддя суду першої інстанції Тавлуй В.В.
Провадження №22-ц/784/1110/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

22 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: прокурора - Жмура Л.С.,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області та ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності та витребування земельної ділянки,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року перший заступник прокурора Миколаївської області пред'явив в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації зазначений позов до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області та ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженнями Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області №415 від 13 липня 2011 року, №552 та №553 від 16 вересня 2011 року припинено право постійного користування Державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство» (далі - ДП «Очаківське ЛМГ» ) земельними ділянками загальною площею 2.49 га, розташованими в урочищі «Рибаківка» Березанського лісництва, та переведено їх до земель державної власності (запасу).

В подальшому, за рахунок вищезазначених земель, розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області №554 від 16 вересня 2011 року, та з врахуванням змін, внесених розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області №680 від 11 листопада 2011 року, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 2.4 га пісків 24 громадянам України у власність для рекреаційного призначення (індивідуальне дачне будівництво) із земель державної власності (запасу) в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у тому числі і земельної ділянки площею 0.10 га у власність ОСОБА_4

Наступним розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області за №16 від 04 січня 2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:1508 загальною площею 0.10 га для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва) за межами населеного пункту, в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 18 січня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯК №819764, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00019.

Між тим, спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_4 із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки земля знаходиться у межах прибережної захисної смуги уздовж Чорного моря на відстані 30-40 м від урізу води, і будівництво на ній будь-яких споруд у відповідності до ст.62 ЗК України, ст.90 ВК України, п.10.17 ДБН України 360-92 заборонено.

Більш того, відповідно до ст.ст.85,88 ВК України, ст.ст.59,84, глави 12 ЗК України спірна земельна ділянка може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

Окрім того, спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, та згідно проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, входить в зону рекреації, а згідно ст.122 ЗК України її власником є Миколаївська обласна державна адміністрація, а отже її вибуття у власність ОСОБА_4 відбулося без волі її власника.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації №16 від 04 січня 2012 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0.10 га з кадастровим номером №:09:000:1508 для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва), яка розташована за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №819764, виданий 18 січня 2012 року на ім'я ОСОБА_4 на вищезазначену земельну; витребувати від відповідача ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації вказану земельну ділянку. Також просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат, стягнувши з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову.

Представник Миколаївської обласної державної адміністрації позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що спірне розпорядження Березанської районної державної адміністрації прийнято з дотриманням вимог діючого законодавства. Також, надав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Відповідач ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому судовому рішенні, районний суд виходив з того, що оскільки спірне рішення Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_4 суперечить нормам законодавства, то воно підлягає визнанню незаконним та скасуванню, із подальшим визнанням недійсним державного акту на зазначену земельну ділянку та витребуванням її у власність держави.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення - вірними й законними.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу ст.ст.13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує права інших осіб.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин 1,3 ст.60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 ВК України).

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Аналогічні положення викладені у частинах 1, 5-9 ст.88 ВК України, в яких зазначено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486, цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них (п.1).

Водоохоронні зони встановлюються для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм (п.2).

У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України (п.4).

Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації (п.5).

На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10).

Водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води (п.11).

У водоохоронній зоні дотримується режим регульованої господарської діяльності. На території водоохоронної зони забороняється:

використання стійких та сильнодіючих пестицидів;

розміщення кладовищ, скотомогильників, звалищ, полів фільтрації;

скидання неочищених стічних вод з використанням балок, кар'єрів, струмків тощо.

Прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов'язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 ВК України (п.12).

З системного логічного аналізу зазначених норм випливає висновок про те, що до встановлення прибережних захисних смуг за окремими проектами землеустрою, розпорядник землі позбавлений можливості виділяти у власність громадян земельні ділянки, із земель, що межують з названими захисними смугами і фактично є однією ділянкою. Лише за умови, що наділена земельна ділянка не віднесена до прибережної захисної смуги, має саме таке цільове призначення; є вільною; надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей - передачу землі у власність фізичної особи можна вважати законною. При цьому, державний орган чи орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення, щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо таке рішення все ж таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Відповідно до приписів ст.19 Конституції України та вимог ст.7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року №586 органи державної влади, їх посадові особи діють лише на підставі,у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ст.13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року №586, ст.ст.116,141,149 ЗК України передбачені повноваження місцевих адміністрацій щодо розпорядження землями в межах їх територій у тому числі, щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у користуванні одних осіб та передачу їх у власність чи користування інших осіб.

Частинами п'ятою та шостою ст.149 ЗК України визначені критерії розмежування повноважень щодо вилучення земель в залежності від їх цільового використання.

Згідно зі ст.ст.16,21 ЦК України та ст.152 ЗК України одним із способів захисту права є визнання незаконними рішень органів державної влади.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, на підставі листів ДП «Очаківське ЛМГ» від 07 квітня 2011 року за №170, від 11 серпня 2011 року за №401-404 про добровільну відмову від права постійного користування земельними ділянками, Березанською райдержадміністрацією Миколаївської області 13 липня 2011 року та 16 вересня 2011 року прийняті розпорядження відповідно №415 та №№552,553 про припинення права постійного користування ДП «Очаківське ЛМГ» земельними ділянками, розташованими в урочище «Рибаківка» квартал 43 виділ 2 Березанського лісництва площею 0.99 га та квартал 43 виділ 2 площею 0.21 га; квартал 45 виділ 1,2 площею 0.2 га; квартал 43 виділ 4, квартал 45 виділ 2, площею 0.99 га; квартал 45 виділ 2 площею 0.1 га та переведено їх до земель державної власності (запасу).

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області №554 від 16 вересня 2011 року «Про дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» із змінами, внесеними розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області №680 від 11 листопада 2011 року, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 2.4 га пісків 24 громадянам України у власність для рекреаційного призначення (індивідуальне дачне будівництво) із земель державної власності (запас) в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у тому числі і земельної ділянки площею 0.10 га у власність ОСОБА_4 (а.с.13).

Наступним розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області №16 від 04 січня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:1508 загальною площею 0.10 га відкритих земель без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом у тому числі для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва) за межами населеного пункту, в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а.с.14).

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 18 січня 2012 року видано правовстановлюючий документ - державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯК №819764, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00019 (а.с.18).

Згідно відповіді Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації №531-01-21 від 07 липня 2016 року на час прийняття вказаного розпорядження спірна земельна ділянка, відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року №112 розташована у зоні рекреації (а.с.19,23).

За даними відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області, відповідно до даних Національної кадастрової системи, приблизна відстань спірної земельної ділянки до урізу води проливу між Чорним морем та Березанським лиманом до найближчого краю становить 30-40 м. до віддаленого краю - 80-90 м. (а.с.24-27).

Проектом районного планування Березанського сільського адміністративного району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР з питань будівництва №112 від 23 жовтня 1985 року, встановлено заборону на будівництво в трьох кілометровій зоні Чорноморського узбережжя промислових об'єктів, не пов'язаних з розвитком та обслуговуванням курорту, а також індивідуальне будівництво поза межами території існуючих населених пунктів (а.с.20-22).

Крім цього, заборона будівництва індивідуальних будинків встановлена п.10.17 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17 квітня 1992 року.

Враховуючи наведені обставини, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що надана у власність відповідачу земельна ділянка для індивідуального дачного будівництва, перебуває у межах прибережної захисної смуги та пляжної зони Чорного моря, а тому передача у власність такої земельної ділянки та будівництво індивідуального дачного будинку на ній заборонено наведеними законодавчими нормами, суперечить містобудівній документації ї діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам.

Вказаний висновок ґрунтується на правових позиціях викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі за №6-523цс15, від 10 червня 2015 року у справі за №6-162цс5 та інших.

Районним судом також вірно зроблено висновок стосовно того, що на час виділення спірна земельна ділянка фактично обліковувалась, як земля державного лісового фонду у межах кв.кв.43,45 Березанського лісництва ДП «Очаківське ЛМГ», та відносилась до земель лісогосподарського призначення, перебувала у державній власності та у постійному користуванні вказаного державного підприємства.

Так, Миколаївським лісгоспзагом Миколаївського району Миколаївської області була отримана земельна ділянка у складі єдиного земельного масиву у постійне користування відповідно до акту про постійне користування землею від 15 листопада 1964 року.

Наказом Миколаївського обласного виробничого лісогосподарського підприємства «Миколаївліс» від 04 квітня 1989 року №11 зі складу земель Миколаївського лісгоспзагу виділено та передано до складу Очаківського ДЛМГ Березанське лісництво ділянку загальною площею 2124 га з усіма основними фондами та оборотними засобами, товарно-матеріальними цінностями.

Відповідно до повідомлення Державного агентства лісових ресурсів України від 26 липня 2016 року слідує, що лише у 2013 році в тому числі і спірна земельна ділянка була вилучена із складу земель державного лісового фонду ДП «Очаківське ЛМГ» на підставі рішення місцевих органів влади та даних обліку земель відділу Держгеокадастру Березанського району (а.с.28).

В той же час, із змісту рішення Господарського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, наданого до суду апеляційної інстанції, розпорядження Березанської райдержадміністрації Миколаївської області від 13 липня 2011 року за №415 та розпорядження від 16 вересня 2011 року за №№552,553 про припинення права постійного користування ДП «Очаківське ЛМГ» земельними ділянками, в тому числі і спірною, визнані незаконними та скасовані.

За вказаних обставин спірна земельна ділянка, відповідно до ч.5 ст.117 ЗК України є державною власністю, оскільки перебувала у постійному користуванні Державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство».

Згідно з ч.ч.1,3 ст.1, ч.ч.1,2, ст.7 ЛК України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За правилами ст.ст.83,84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, відведено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га.

Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й відповідач. Тому, надання відповідачу ОСОБА_4 спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої у межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря та Березанського лиману, у власність для індивідуального дачного будівництва суперечить вимогам земельного, водного та лісового законодавства.

Відповідно до вимог частини 5 ст.122 ЗК України передача земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб належить до компетенції обласних державних адміністрацій, крім випадків, визначених частиною третьою, четвертою і восьмою цієї статті.

Згідно ч.3 ст.122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або користування за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів, культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), індивідуального дачного будівництва.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка, хоча і знаходиться за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, проте перебування її в рекреаційній зоні, в межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря, як зазначено вище, а також її лісогосподарське призначення, виключає можливість виділення цієї земельної ділянки для індивідуального будівництва, а тому розпорядження даною земельною ділянкою виходить за межі компетенції Березанської райдержадміністрації та належить до компетенції Миколаївської обласної держадміністрації, як власника (розпорядника) цієї землі, відповідно до вимог ч.5 ст.122 ЗК України.

Відповідно до положень ст.152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Враховуючи, що незаконне надання у власність відповідача спірної земельної ділянки у нормативно визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря та Березанського лиману для індивідуальної забудови, грубо порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки обмежує вільний та безперешкодний доступ громадян до загального водокористування, унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку набуття прав власності на землю, а також охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства прокурор правомірно на підставі положень Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.45 ЦПК України, пред'явив даний позов в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Спосіб захисту прав держави обраний прокурором відповідає вимогам наведеної ст.152 ЗК України, ст.16 ЦК України, а також ґрунтується на правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі за № 6-33цс13, від 03 липня 2013 року у справі за №6-62цс13.

За вказаних обставин, районний суд обґрунтовано задовольнив позов прокурора та визнав незаконним та скасував розпорядження Березанської районної державної адміністрації за №16 від 04 січня 2012 року та визнав недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Районний суд також вірно вирішив вимоги прокурора про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_4

Так, правовідносини між дійсним власником та набувачем майна, які не перебували між собою у договірних відносинах, регулюються нормами зобов'язального права.

У цьому випадку захист прав особи, яка вважає себе власником, можуть бути захищені шляхом задоволення віндикаційного позову, тобто з застосуванням правового механізму передбаченого ст.388 ЦК України (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, тобто незалежно від обставин, зазначених у ч.1 ст.388 ЦК України.

Підставою для видачі ОСОБА_4 державного акту про право власності на земельну ділянку було спірне розпорядження Березанської районної державної адміністрації, яке прийняте нею з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а також з перевищенням повноважень, та поза волею власника земельної ділянки, повноваження якого належать Миколаївській обласній державній адміністрації.

Отже, спірна земельна ділянка правомірно витребувана у відповідача ОСОБА_4 як незаконного володільця відповідно до правил встановлених ст.388 ЦК України.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач посилається на пропуск прокурором позовної давності.

Втім, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущену позовну давність, що вірно констатував і суд першої інстанції, виходячи з такого.

За ч.2 ст.3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку п.3 ст.131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Правовою позицією Верховного Суду України при перегляді судового рішення у справі №6-178цс15 від 01 липня 2015 року з підстав неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права, яка є обов'язковою для всіх судів України зазначено, що ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч.2 ст.45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч.2 ст.45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст.46 ЦПК України, за нормами якої прокурор має процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої він діє.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 25 березня 2015 року та 23 грудня 2014 року.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152/цс14).

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

У позовній заяві перший заступник прокурора Миколаївської області зазначав, що про допущені порушення законодавства при прийнятті Березанською райдержадміністрацією спірних розпоряджень щодо припинення постійного користування ДП «Очаківське ЛМГ» земельними ділянками держлісфонду загальною площею 2.49 га стало відомо під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000147, відомості про яке занесені до ЄРДР 06 липня 2016 року.

Підставою для порушення вказаного кримінального провадження стала публікація на сайті Інтернет-видання «Центру журналістських розслідувань» від 26 травня 2016 року статті «Киборги проти прокурорів» де була відображена інформація щодо порушення земельного законодавства.

З відповіді Миколаївської обласної державної адміністрації за № 3091/0/05-47/3-16 від 15 липня 2016 року вбачається, що облдержадміністрації не було відомо про порушення Березанською райдержадміністрацією вимог земельного законодавства при прийнятті розпоряджень №415 від 13 липня 2011 року, №№552, 553 від 16 вересня 2011 року та №5-29 від 04 січня 2012 року, і відповідно заходи, направлені на усунення таких порушень, облдержадміністрацією не вживались (а.с.30).

Позивача Миколаївську обласну державну адміністрацію про виявленні факти порушення земельного законодавства було повідомлено прокурором в 2016 році.

В зв'язку з цим, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна давність, встановлена ст.257 ЦК України, при пред'явленні даного позову не порушена.

Такий судовий висновок відповідає правовим позиціям викладеним Верховним Судом України у постановах від 26 жовтня 2015 року у справі за №826/10205/14, № 2-а463/1/14 від 03 червня 2016 року.

Враховуючи наведене, зворотні доводи, викладені в апеляційній скарзі, стосовно порушення позовної давності у даній справі, не можуть бути прийняті до уваги. Оскільки, як зазначив Верховний Суд України у наведених висновках, з аналізу ст.ст.122,149,8 ЗК України, вбачається, що обласні адміністрації не наділені повноваженнями контролю по відношенню до районних адміністрацій в сфері земельних відносин, а їх компетенція чітко розмежована наведеними нормами. А вимоги ст.33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в частині контролю обласних державних адміністрацій за діяльністю районних державних адміністрацій розповсюджуються на діяльність останніх, як суб'єктів владних повноважень, а не при здійсненні ними повноважень власника майна.

Також, з матеріалів справи вбачається, що копії рішень Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області з земельних питань за вересень - грудень 2011 року, за січень 2012 року, за грудень 2013 року направлялись Облдержадміністрації (а.с.83-87).

Проте, доказів того, що серед них була саме копія оскаржуваного рішення, матеріали справи не містять.

Крім того, текст оскаржуваного розпорядження не містить жодної інформації, яка б свідчила про його незаконність.

Таким чином, навіть у разі отримання копії оскаржуваного розпорядження позивач не міг зі змісту цього розпорядження довідатись про його незаконність та порушення суспільних інтересів та інтересів держави.

Дізнатися про незаконність рішень позивач міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування земельної ділянки на місцевості з залученням спеціалістів землевпорядних організацій, отримання від них додаткових відомостей тощо.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що перебування спірної земельної ділянки в зоні рекреації, пляжної зони та на відстані 30-40 м до її найближчого краю та 80-90 м до віддаленого краю урізу води, не є доведеним належними доказами, суперечать матеріалам справи. Як зазначено в наведених висновках суду таке вбачається з землевпорядної документації, а саме фрагментів кадастрової карти, а також безпосередньо з проекту землеустрою виготовленого на спірну земельну ділянку де на письмовому погодженні комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодження документації із землеустрою у Березанському районі Миколаївської області також міститься геодезична зйомка розташування спірної земельної ділянки з зазначенням розташування Березанського лиману та відповідного масштабу цієї зйомки, що дає обгрунтовані підстави для наведених висновків суду (а.с.17 зворот). До того ж відповідач ставлячи під сумнів наведені висновки суду не надав належних та допустимих доказів на їх спростування.

Також не підлягають врахуванню і посилання відповідача на недоведеність статусу спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, так як спірна земельна ділянка, відповідно до фрагменту накладки земельних ділянок та картографічної бази даних кварталів 43,45 Березанського лісництва ДП «Очаківське ЛМГ» на публічну кадастрову карту України, знаходиться в межах зазначених кварталів, які до 01 січня 2013 року обліковувались як землі державного лісового фонду. А припинення права постійного користування землями вказаних кварталів ДП «Очаківське ЛМГ» як землями лісогосподарського призначення відповідними рішеннями Березанської райдержадміністрації, визнано незаконним рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року та фактично відновлено їх вказаний статус. За такого, посилання в листі ВО «Укрдержліспроект» від 26 липня 2016 року на схематичний вигляд викопіювань в додатках до листів ДП «Очаківське ЛМГ», що ускладнює їх ідентифікацію, не має правового значення, оскільки розташування вказаних земельних ділянок та їх призначення було предметом дослідження Господарського суду Миколаївської області в наведеній справі.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги стосовно того, що надання земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва не суперечить містобудівній документації, оскільки відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 19085 року №112 заборонено будь-яке індивідуальне будівництво.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, а тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення у справі нового рішення колегія суддів не вбачає.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенка

Н.В. Самчишина