Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду від 03 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Берестівської сільської ради, ОСОБА_2, третьої особи реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції про скасування рішення сільської ради та державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Володимирецького районного суду від 03 листопада 2016 року позов в справі задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Берестівської сільської ради №608 від 10.07.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність» про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою вул. Героїв Небесної Сотні, 60 в с. Острівці Володимирецького району для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою вул. Героїв Небесної Сотні, 60 в с. Острівці Володимирецького району для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № :02:001:0143.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що в даному випадку суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, посилався як на доказ на лист №105 від 16 лютого 2016 року, в якому сільська рада визнавала факт, що земельна ділянка ОСОБА_3 зменшилась за рахунок земельної ділянки ОСОБА_2, однак вказана обставина не була встановлена судовому засіданні, а відповідач та його представник ОСОБА_1 подали до суду заперечення на позовну заяву, в якому не визнавали цей факт. Крім того представник сільської ради в судовому засіданні пояснила, що на час, коли виділялася земельна ділянка батькові позивача вона не працювала в сільській раді і обставин та подробиць не знає.

Щодо висновку суду, який зроблений на підставі «оглянутих судом погосподарських та земельно-кадастрових книг», зазначав, що згідно погосподарської книги сільської ради за 1995-2000 роки ОСОБА_4 у 1997 році, (тобто станом на момент прийняття рішення про передачу йому земельної ділянки площею 0,73 га) мав у користуванні земельну ділянку площею 1,13 га. з них під будівлями - 0,03 га (аркуш справи 35). В звязку з чим не погоджується з висновком суду, що саме 0,73 га знаходяться біля будинку.

Зазначав, що згідно листа Берестівської сільської ради № 1014 від 26.09.2016 року земельно-кадастрової книги станом на 21.03.1997 року в сільській раді немає. Інші сторони у справі також не надавали земельно-кадастрових книг для огляду в судовому засіданні, в звязку з цим суд першої інстанції не міг оглянути земельно-кадастрові книги і робити по них якісь висновки.

Стверджував, що судом першої інстанції у своєму рішенні вказано розміри земельної ділянки: площа, довжина та ширина, що передавались ОСОБА_4 у 1997 році із «замірів зроблених протягом 1993-1994 років», завірених підписом та печаткою нинішнього сільського голови - Ясинської В.1. Таким чином, дані заміри не відносяться до періоду, коли земельну ділянку передавали у власність ОСОБА_4, тобто не є належними до предмету спору, адже з 1994 до 1997 року земельні ділянки, що були у користуванні ОСОБА_4, могли як зменшитись, так і збільшитись. Крім того, дані «Заміри» не відповідають записам у погосподарській книзі за цей період, адже в погосподарській книзі за 1991-1994 роки рахується 0,50 га землі за ОСОБА_4 Із вказаних «Замірів» не вбачається, де знаходиться ця земельна ділянка, біля будинку ОСОБА_4 II.Г. чи у полі за селом. Крім того, в судовому засіданні було оглянуто оригінал зошиту, з якого зроблена ксерокопія вказаних «Замірів». Цей зошит ніяк не називається (наприклад, земельно-кадастрова книга тощо), не має жодної вказівки на період, в якому проводились заміри, хто їх проводив, він не прошитий, не пронумерований. Ці обставини визнала представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні під звукозапис. Наявність перекреслень, додаткових записів олівцем свідчить лише про те, що це міг бути чорновик певного працівника сільської ради, а не офіційний документ сільської ради з питань землевпорядкування. Отже цей доказ не є належним доказом у справі.

Вказував, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо накладки земельних ділянок в розмірі 0,0883 га. Такий доказ, як «ОСОБА_6 з карти с. Острівці (вулиці Поліська та ОСОБА_7 сотні) у справі відсутній. Із схематичних зображень та технічних креслень в матеріалах справи, є, зокрема, «викопіювання із генерального плану забудови с. Острівці Володимирецького району», «схема розташування земельної ділянки ОСОБА_2 «Абрис земельної ділянки ОСОБА_2І.», а «ОСОБА_6 з карти с. Острівці...» немає. З жодного доказу у даній справі не можна зробити висновок про вказану судом накладку.

Зазначав, що судом першої інстанції не спростовано доводи сторони відповідача ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка ОСОБА_3 могла зменшитись за рахунок земельної ділянки, виділеної ОСОБА_8, оскільки остання станом на 21 березня 1997 року не існувала як окрема земельна ділянка, а була виділена ОСОБА_8 28 лютого 2003 року. Отже не виключається, що частиною цієї земельної ділянки міг користуватись в 1997 році ОСОБА_4

Звертав увагу на те, що довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми №6-зем), що є в матеріалах даної цивільної справи, вбачається, що земельна ділянка площею 0,2500 га, яка проектувалась до відведення у власність ОСОБА_2 є землями запасу, а не відноситься до власності чи користування певних осіб. Довідка є складовою частиною землевпорядної документації.

Доводив, що землевпорядну документацію щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 виготовлював сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_6, який є фахівцем у своїй галузі, натомість висновки суду ґрунтуються на власному переконанні, однак не підкріплюються висновками фахівця у землевпорядній галузі.

З цих підстав просив рішення Володимирецького районного суду від 03 листопада 2016 року скасувати, у справі прийняти нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_1, в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 надіслав до суду заперечення на апеляційну скаргу в яких просив її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін і справу розглянути за його відсутності.

Від Берестівської сільської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Представник реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції у встановленому законом порядку, завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду не зявився і причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та скасовуючи рішення Берестівської сільської ради № 608 від 10.07.2015 року та державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою вул. Героїв Небесної Сотні, 60 в с. Острівці Володимирецького району для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № :02:001:0143, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення вимог чинного законодавства. Зокрема, що виділена ОСОБА_2 земельна ділянка не була вільною, оскільки раніше була виділена батьку позивача ОСОБА_4 та мала інше цільове призначення, а ОСОБА_3 як спадкоємець ОСОБА_4 набув право на реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,48 га і вказане право позивача є необмеженим у часі і він не втратив права на реєстрацію за собою права власності на земельну ділянку.

Такі висновки місцевого суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається що рішенням Берестівської сільської ради № 608 від 10.07.2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га за адресою вул. Героїв Небесної Сотні, 60 в с. Острівці Володимирецького району для будівництва і обслуговування житлового будинку.

На час підготовки документів щодо відведення земельної ділянки вона була вільною, що вбачається з витягу з Державного земельного кадастру, № витягу НВ-015.

13 серпня 2015 року ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку в с. Острівці Володимирецького району по вул. Героїв Небесної сотні, 60, кадастровий № :02:001:0143.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

2 липня 2016 року ОСОБА_3, вважаючи свої права порушеними, звернувся до місцевого суду з позовом до Берестівської сільської ради та ОСОБА_2

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що рішенням Берестівської сільської ради №3 від 21.03.1997 року передано у власність його батька ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,48 га в межах населеного пункту і це рішення прийнято у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок».

Його батько ОСОБА_4 помер 13.05.2000 року і він прийняв спадщину в порядку, встановленому ЦК України 1963 року, оскільки на час смерті свого батька проживав разом з ним в с. Острівці Володимирецького району.

Пунктом 3 згаданого Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року № 15-92 встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року, який діяв на час виділення земельної ділянки ОСОБА_4 та час його смерті, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За життя ОСОБА_4 не отримував відповідного документа та не встановлював меж земельної ділянки в натурі, тобто право власності та користування земельною ділянкою у нього фактично не виникло, а тому й не могло спадкуватись до змін внесених в п.1 розділу Х Перехідних положень Земельного Кодексу України від 16.09.2008 року, на який посилався позивач та місцевий суд.

Спір між сторонами фактично зводиться до меж земельних ділянок, якою користується позивач та володіє на праві власності відповідач, зокрема щодо накладення їх частин одна на одну площею 0,0883 га.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.58 та ч.2 ст.59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що належними і допустимими доказами позивач ОСОБА_3 свої позовні вимоги перед судом не довів, а висновок місцевого суду про доведеність таких вимог не ґрунтується на законі та фактично є припущенням.

На відміну від відповідача ОСОБА_2, який має відповідні правовстановлюючі документи на належну йому на праві власності земельну ділянку,проект землеустрою щодо її відведення та визначені в натурі на місцевості межі земельної ділянки, позивач ОСОБА_3 заявляючи про своє право на частину земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів своїх прав на неї та документів на підтвердження меж земельної ділянки, яка надана була його батьку.

Межі ділянок мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто землевпорядною документацією, яка містить відповідні дані іне можуть встановлюватись показаннями свідків та/або, як в даному випадку таким документом, як «Замірами зробленими протягом 1993-1994 років» (а.с.64). Вони не містять її конфігурацію та не зазначають про суміжні земельні ділянки для визначення її дійсного місцезнаходження.

Начебто зазначені в цих «Замірах…» розміри сторін земельної ділянки чомусь в сажнях, як зазначає місцевий суд та її площа 73,80 не відповідає зазначеній 0,73 га та площам земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_4 в 1995-2000 роках, а саме всього мав в користуванні 1,13 га, в 1999-2000 роках під будинком 0,25 га, а під ріллею та багаторічними насадженнями 0,78 га.

Крім того, що ці «Заміри…» не відповідають вимогам, що зазвичай предявляються до документа, тобто назви, опису, не прошитий і не пронумерований, він містить інформацію, яка суперечить викладеній в погосподарській книзі (а.с.63), в позовній заяві та архівному витягу з рішення №3 від 21 березня 1997 року, де зазначено, що під будинком ОСОБА_4 0,25 га. а для ведення підсобного господарства 0,48 га (а.с.9).

Отже, цей доказ не є належним та допустимим та безпідставно взятий до уваги місцевим судом.

З поданих позивачем доказів зробити висновок про те, що ОСОБА_4 мав право, а тепер має право ОСОБА_3 саме на ту частину земельної ділянки, яка зараз належить ОСОБА_2, а не знаходилась десь поряд або в полі за межами села, підстав по справі не має.

Тобто позовні вимоги не доведено. Відповідачу ОСОБА_2 оскарженим рішенням сільської ради була виділена вільна земельна ділянка та відповідно обґрунтовано змінено її цільове призначення, а тому підстав для визнання цього рішення незаконним та скасовувати його і державну реєстрацію земельної ділянки, у місцевого суду підстав не було.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, сплачений ОСОБА_2 при поданні апеляційної скарги судовий збір 606,11 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_3.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314,316, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду від 03 листопада 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Берестівської сільської ради, ОСОБА_2, третьої особи реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції про скасування рішення Берестівської сільської ради № 608 від 10 липня 2015 року, скасування за ОСОБА_2 державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га по вул.. Героїв Небесної Сотні 60 в с. Острівці Володимирецького району - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 606,11 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_9