Справа № 513/674/16-ц
Провадження № 2/513/37/17
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Кожокар Т.Я., при секретарі Райчевій Т.М., за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2016 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначила, що з 2012 року по теперішній час працює завідувачем комунального закладу «Кулевчанський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)». Відповідач ОСОБА_2, з 2012 по 2015 роки працювала у комунальному закладі вихователем. Під час виконання трудових обов'язків відповідач не реагувала на зауваження керівництва, конфліктувала, на неї накладалися дисциплінарні стягнення. У 2015 році ОСОБА_2 була звільнена з роботи у зв'язку з виходом на пенсію. Після звільнення з роботи, у 2015 році відповідач написала до різних органів скарги на Кулевчанський дошкільний заклад (ясла-садок), зокрема: 22.09.2015 року до начальника відділу освіти та у справах сім'ї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації, 16.11.2016 року до голови Кулевчанської сільської ради, 27.11.2015 року до начальника Саратського відділення поліції Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області, 18.05.2016 року до голови Саратської районної державної адміністрації щодо неправильного харчування дітей у дитячому садку та підміни меню, які є необгрунтованими.

30 травня 2016 року позивача було викликано до сільської ради головою Кулевчанської сільської ради ОСОБА_3 з приводу скарги ОСОБА_2 щодо неправильного харчування дітей та підміни меню. В ході зустрічі ОСОБА_2 прилюдно її принижувала.

Позивач зазначила, що неправомірними діями відповідача принижена її честь та гідність, ділова репутація як завідувача комунального закладу. Поширені ОСОБА_4 відомості не відповідають дійсності, ганьблять її гідність та честь перед колективом закладу та населення села Кулевча. Вона морально страждала та переживала, була порушена її душевна рівновага, загострилась хвороба серцево-судинної системи.

ОСОБА_1 просила: забов'язати ОСОБА_2 спростувати перед населенням с. Кулевча та району поширені нею недостовірні відомості щодо необґрунтованих скарг на комунальний заклад «Кулевчанський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)» та до неї щодо підміни меню; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 100000 гривень та понесені нею судові витрати.

Під час розгляду справи позивач підтримала свій позов, просила його задовольнити надавши пояснення відповідно до поданого позову. Крім того зазначила, що за місцем роботи та місцем проживання вона користується авторитетом, її поважають мешканці села, за результатами роботи їй неодноразово висловлювались подяки, заклад нагороджувався грамотами. У своїх зверненнях до різних органів відповідач безпідставно звинуватила її у неправильній організації харчуванні дітей. За результатами перевірки звернень було складено акт, а поліцією було відмовлено у порушенні кримінального провадження.

Відповідач позов не визнала, заперечувала проти його задоволення та пояснила суду, що вона дійсно написала звернення від 22.09.2015 року до начальника відділу освіти та у справах сім'ї, молоді та спорту Саратської РДА, 16.11.2016 року голові Кулевчанської сільської ради, 27.11.2015 року начальнику Саратського відділення поліції, 18.05.2016 року голові Саратської РДА щодо неправильного харчування дітей у дитячому садку. Вона не мала на меті принизити честь та гідність позивача, в своїх заявах хотіла звернути увагу ціх органів на неправильне харчування дітей, дописках у меню, закресленнях. Своїми зверненнями реалізувала своє конституційне право на звернення. 30 травня 2016 року, під час роботи комісії Саратської РДА, будучи у приміщенні Кулевчанської сільської ради позивачку не принижувала, тому просила відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_3 (голова Кулевчанської сільської ради) пояснив у судовому засіданні, що сільська рада є засновником комунального закладу «Кулевчанський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)», всі витрати на організацію харчування дітей фінансується сільською радою. 16 листопада 2015 року ОСОБА_2 надіслала до сільської ради звернення, в якому було зазначено на порушення в організації харчування дітей у закладі. Дане питання було предметом обговорювання на засіданні виконкому, потім ним було ініційовано проведення у закладі позачергових батьківських зборів, де також було поставлене на обговорення питання про харчування дітей у закладі. 30 травня 2016 року до сільської ради приїхала комісія, створена розпорядженням голови Саратської РДА з метою перевірки питання організації харчування дітей. Комісією були виявлені деякі порушення, за результатами перевірки було складено відповідний акт.

Свідок ОСОБА_5 (начальник управління освіти Саратської РДА) пояснив суду, що 02 вересня 2015 року ОСОБА_2 надіслала на його ім'я звернення, в якому зазначила про порушення у роботі комунального закладу «Кулевчанський дошкільний заклад (ясла-садок)" з приводу виховного процесу, порушення організації харчування вихованців. Управління освіти надає таким закладам методичні рекомендації та допомогу в організації навчально-виховного процесу, рекомендації, яким повинно бути харчування дітей ( асортимент продуктів, різноманітність, якість продуктів), але сама організація харчування в закладах покладена на сільську раду, яка фінансує заклад. 30 травня 2016 року, він як член комісії створеної розпорядженням голови Саратської РДА приїздив до Кулевчанської сільської ради та комунального закладу ясла-садок, з метою перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_2 Комісією були виявлені деякі порушення в організації харчування дітей, про що було складено акт.

Свідок ОСОБА_6 (медична сестра комунального закладу ясла садок) пояснила суду, що меню складається медичним працівником закладу ясла-садок, разом з комірником. Меню не може бути підмінено завідувачем, або будь-якою іншою особою. Але, через недостатне фінансування та брак деяких продуктів харчування меню може бути змінено.

Свідок ОСОБА_7 (комірник закладу) дала суду аналогічні пояснення.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що протягом 2013-2015 роки працювали в комунальному закладі Кулевчанський дошкільний заклад ясла-садок, бачили меню з дописками. Зазначені факти фіксували, потім інформація була доведена відповідачем ОСОБА_2 до відома голови сільської ради.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що у листопаді 2015 року був присутнім на позачергових батьківських зборах у Кулевчанському дошкільному навчальному закладі (ясла-садок). На зборах був присутнім голова сільської ради ОСОБА_3, який наголосив всім, що до сільської ради надійшла скарга ОСОБА_2 щодо порушення організації харчування дітей в закладі, дописках в меню. Це питання обговорювалось у присутності всіх осіб, що перебували на зборах.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами 1 і 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як вбачається з копій звернень (а.с. 119 - 122), відповідач ОСОБА_2 надіслала до різних органів чотири звернення: 22 вересня 2015 року начальника відділу освіти та у справах сім'ї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації Одеської області, 16 листопада 2015 року голові Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, 27 листопада 2015 року начальнику Саратського відділення поліції Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області, 18 травня 2016 року голові Саратської районної державної адміністрації Одеської області. У вказаних зверненнях відповідач вказувала на порушення організації харчування дітей у комунальному закладі «Кулевчанський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок)», на дописках в меню.

Вказані звернення були розглянуті відповідними органами, проведені перевірки (а.с.8-10, 37-40).

Стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Будучи особистим немайновим правом, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, право на повагу до гідності та честі захищається нормами Цивільного кодексу України.

Так, статтями 270, 297 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз'яснено, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства.

За правилами ст.275 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист такого права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначених вище норм національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_11 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_12 Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

ОСОБА_1 на час надходження вищезазначених звернень до відповідних органів займала посаду завідувача закладу «Кулевчанський дошкільний заклад (ясла-садок)», на даний час займає цю ж посаду, є публічною особою. Як було вище зазначено, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач вважає, що зверненнями ОСОБА_2 від 22.09.2015 року до начальника відділу освіти та у справах сім'ї, молоді та спорту Саратської районної державної адміністрації, 16.11.2016 року до голови Кулевчанської сільської ради, 27.11.2015 року до начальника Саратського відділення поліції Білгород-Дністровського відділу поліції, 18.05.2016 року до голови Саратської районної державної адміністрації Одеської області, шляхом поширення недостовірної інформації порушено її особисті немайнові права, що ганьблять честь, гідність, а також завдають шкоди діловій репутації та спричиняють моральної шкоди.

Між тим, з такими доводами позивача суд погодитися не може. Факти, викладені ОСОБА_2 у своїх зверненнях з приводу діяльності комунального закладу ясла-садок є оціночними судженнями і виражають її суб'єктивну думку з приводу організації харчування дітей в закладі, та як було зазначено відповідачем вона скористалась своїм правом на звернення, гарантованим Конституцією України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», … суди повинні мати на увазі, що у випадку коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди суд зазначає наступне.

Компенсація моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів і процесів, викликаних - внаслідок цього порушення приниженням оцінки її гідності. Право на компенсацію моральної шкоди це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів про примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено, що у вищезазначених зверненнях відповідачем ОСОБА_2 поширено негативну інформацію, що принижує її честь і гідність та завдано моральної шкоди.

Вимога позивача про зобов'язання ОСОБА_2 спростувати перед населенням села Кулевча та району поширені нею відомості щодо підміни нею меню в закладі не підлягає задоволенню, оскільки доказів поширення відповідачем таких відомостей населенню с. Кулевча та району, суду не надано. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що 30 травня 2016 року у приміщенні Кулевчанської сільської ради ОСОБА_2 прилюдно принижувала її честь та гідність.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 34, 40, 68 Конституції України, ст.ст. 94, 1167 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10,11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Саратський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. Я. Кожокар