Провадження 2/235/992/17
Справа 235/1730/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Данилів С.В.,

за участю секретаря: Харенко Т.Ю.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 13 в м. Покровську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення.

В обґрунтування позову вказує, що з 19.12.2006 року до 02.08.2016 року він знаходився у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська». У звязку з тим, що відповідач несвоєчасно сплачував заробітну плату, 29.07.2016 року він подав заяву про звільнення його за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору з 02.08.2016 року. Однак, відповідач звільнив його за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 05 серпня 2016 року, тобто свавільно змінив дату та правову підставу розірвання трудового договору. Також, відповідач не провів з ним розрахунку в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, та не виплатив вихідну допомогу, відповідно до ст. 44 КЗпП України, в розмірі 17 975,54 грн.

Позивач зазначає, що отримавши трудову книжку та копію наказу про звільнення, він звернувся до суду з позовною заявою до ДП «ВК «Краснолиманська» про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заборгованості з оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року по справі № 235/5504/16-ц, яке набрало законної сили 31.01.2017 року, та було видане йому 16.02.2017 року, визнано наказ № 4236 К від 05.08.2016 року про звільнення його за ст. 38 КЗпП України з 05.08.2016 року незаконним; формулювання причини звільнення - не правильним; зобовязано відповідача змінити формулювання причини звільнення і дату звільнення; внести відповідні записи до моєї трудової книжки та видати належним чином оформлену трудову книжку; стягнуто на мою користь вихідну допомогу у сумі 17 979,54 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.08.2016 року по 07.12.2016 року в сумі 26 311,50 гривень, сплачений судовий збір у сумі 275,20 гривень, та моральну шкоду у сумі 1 000 гривень (разом 45 566,24 грн.).

Позивач вказує, що отримавши виконавчі листи, 21.02.2017 року він звернувся до Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області із заявою про прийняття до виконання виконавчих листів № 235/5504/16-ц, виданих Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 16.02.2017 року.

При цьому остаточний розрахунок з ним, тобто виплату йому вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України (разом з виплатою інших сум згідно судового рішення від 07.12.2016 року), відповідач провів лише 31.03.2017 року, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку 385740, що належить йому.

Таким чином, порушення його трудових прав, а саме не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, навіть після ухвалення судового рішення по справі, тривало аж до 31.03.2017 року - дня остаточного розрахунку, за що повинна наставити відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України - стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Його середньоденний заробіток становить 292,35 грн. і це є фактом, встановленим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року по справі № 235/5504/16-ц, що має преюдиціальне значення.

Отже, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь, середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, тобто за період з 08.12.2016 року по 31.03.2017 року в сумі 23 095,65 гривень ( 79 х 292,35 ), де 79 - кількість робочих днів з 08.12.2016 року по 31.03.2017 року; 292,35 - його середньоденний заробіток, розмір якого встановлений рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 08.12.2016 року по 31.03.2017 року у сумі 23 095,65 гривень.

Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить ухвалити рішення на розсуд суду, відповідно до норм чинного законодавства. Позовні вимоги не визнає у повному обсязі, підтримує заперечення.

Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми.

З урахуванням ч.2 ст.197 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1А з 19.12.2006 року по 05.08.2016 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП ВК «Краснолиманська», був звільнений по ст. 38 КЗпП за власним бажанням (а.с. 5).

Згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року, яке набрало законної сили 31.01.2017 року, позов задоволено частково. Визнано наказ № 4236 К від 05.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України з 05.08.2016 року незаконним. Визнано неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України з 05.08.2016 року. Змінено формулювання причини звільнення і дату звільнення ОСОБА_1 у наказі Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 4236 К від 05.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1, зазначивши «звільнити з підприємства машиніста підземних установок 3 розряду дільниці МДРСК ОСОБА_1 таб. № 7839 за п. 3 ст. 38 КЗпП України з 02 серпня 2016 року, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору». Зобовязано Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 та видати належним чином оформлену трудову книжку. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 17 979 грн. 54 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.08.2016 року по 07.12.2016 року в сумі 26311 грн. 50 коп. та сплачений судовий збір у сумі 275 грн. 20 коп. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1000 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у сумі 1653 грн. 60 коп.

Згідно записів № 16-17 трудової книжки ОСОБА_1А запис № 12 вважається недійсним.

У звязку з порушенням власником законодавства про працю, вимог колективного та трудового договорів по ч. 3 ст. 38 КЗпП України 02.08.2016 року ОСОБА_1А було звільнено за власним бажанням (а.с. 5 зворотній бік).

Згідно виписки по надходженням по картці/рахунку 385740, що належить ОСОБА_3 31.03.2017 року відповідач перерахував позивачу 45 342,13 гривень (а.с. 9).

Згідно ч.1 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до положень ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести При з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Абзацами 5, 6 п.п.4.1 п.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. № 110, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї запису про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не спотворювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України, передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своєї діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Дослідженням доказів у справі встановлено, що після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області рішення від 07.12.2016 року, яке набрало законної сили 31.01.2017 року, відповідач не провів з позивачем повний розрахунок належних працівникові сум при звільненні з роботи, і виплатив середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, вихідну допомогу, сплачений судовий збір та моральну шкоду лише 31.03.2017 року шляхом зарахування зазначених сум на картковий рахунок позивача.

Таким чином, порушення трудових прав позивача, яке полягало у не проведенні з ним остаточного розрахунку належних йому при звільненні сум, навіть після ухвалення судового рішення у справі, тривало аж до 31.03.2017 року - часу остаточного з ним розрахунку відповідачем, за що повинна наставити відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України, - стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року з відповідача на користь позивача був стягнутий середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 02.08.2016 року по 07.12.2016 року.

Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, крім того, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 08.12.2016 року по 31.03.2017 року включно в сумі 23095,65 грн. (79 днів х 292,35 грн.), де 79 днів - кількість робочих днів затримки розрахунку, 292,35 грн. - середньоденний заробіток позивача, розмір якого встановлений рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що не було допущено порушень прав та законних інтересів позивача, у зв'язку з тим, що рішення Красноармійського міськрайонного суду від 07.12.2016 року у справі № 235/5504/16-ц було виконане ними у повному обсязі згідно норм Закону України «Про виконавче провадження», оскільки зазначений Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Тобто цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень, тоді як статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, яка полягає у виплаті працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у випадку невиплати всіх сум, що належать йому від підприємства, в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір при зверненні до суду у сумі 640 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, середній заробіток за час затримки розрахунку з 08 грудня 2016 року по 31 березня 2017 року в сумі 23 095 (двадцять три тисячі дев'яносто пять) гривень 65 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: С.В. Данилів