Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного-комерційного банку «Львів» до Фермерського господарства «Кільгана Івана Степановича» та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - ПАТ АКБ «Львів»; Банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило в процесі розгляду справи, та остаточно просило: стягнути з Фермерського господарства «Кільгана Івана Степановича» (далі - ФГ «Кільгана Івана Степановича») заборгованість за процентами в сумі 208 309 грн 86 коп. за період з 16 березня 2012 року по 15 березня 2015 року та пеню в розмірі 6 629 грн 79 коп., у рахунок погашення якої звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 загальною площею 625,8 кв. м, та будинок АДРЕСА_2, загальною площею 446,1 кв. м, які належать ОСОБА_3 на праві приватної власності; спосіб реалізації предмета іпотеки визначити шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні звичайних цін на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 07 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Акціонерно-комерційним банком «Львів» (далі - ЗАТ АКБ «Львів»), правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», та ФГ «Кільгана Івана Степановича» було укладено кредитний договір № 32, відповідно до умов якого банк зобов'язувався відкрити позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом в сумі 690 тис. грн, зі сплатою 16,3 % річних за користування кредитом, з терміном погашення не пізніше 28 травня 2010 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого виступало зазначене вище нерухоме майно. ПАТ АКБ «Львів» вказувало, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 грудня 2010 року солідарно стягнуто з ФГ «Кільгана Івана Степановича» та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16 лютого 2010 року складала 580 044 грн 52 коп., з яких 478 209 грн 53 коп. - заборгованість за кредитом, 84 271 грн 75 коп. - заборгованість за відсотками та 17 563 грн 24 коп. пені.

Посилаючись на те, що станом на 16 березня 2015 року ФГ «Кільгана Івана Степановича» добровільно частково виконано вказане рішення суду, а саме: погашено суму основного боргу в розмірі 478 209 грн 53 коп. та відсотки в розмірі 84 271 грн 75 коп., однак не сплачено пеню в розмірі 17 563 грн 24 коп., банком нараховано відсотки за користування кредитом та пеню, у рахунок погашення яких позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 жовтня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 08 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ АКБ «Львів» задоволено частково, скасовано рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ АКБ «Львів» до ФГ «Кільгана Івана Степановича» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року та закрито провадження у справі в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних від 02 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованість за процентами та пенею урозмірі 214 939 грн 65 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості з відповідача, яке не виконане, не припиняє правовідносин сторін кредитного та іпотечного договорів та не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а тому боржники у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання допустили заборгованість перед банком, проте останній звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що трирічний строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період із 16 березня 2013 року по 15 березня 2015 року, не сплив, як і не сплив строк позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, нарахованої в межах річного строку.

При цьому суд вважав, що попри наявність судового рішення про стягнення заборгованості зобов'язання позичальника за договором про іпотечний кредит залишаються невиконаними, а тому позивач має право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, зазначивши, що сума заявлених вимог значно менша від вартості обох предметів іпотеки, взятих окремо, оскільки з урахуванням способу їх реалізації, як просить позивач, на теперішній час вартість будинку загальною площею 446,1 кв. м та вартість нежитлової будівлі загальною площею 625,8 кв. м значно вищі, ніж вказано в договорі іпотеки станом на 07 червня 2007 року, а саме: 340 520 грн та 231 595 грн відповідно, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, апеляційний суд вважав доведеними та обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованості за процентами та пенею урозмірі 214 939 грн 65 коп.

Однак такі висновки є помилковими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 07 червня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», та ФГ «Кільгана Івана Степановича» укладено кредитний договір № 32, відповідно до умов якого банк зобов'язався відкрити позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом в сумі 690 тис. грн, зі сплатою 16,3 % річних за користування кредитом, з терміном погашення не пізніше 28 травня 2010 року (а. с. 14-16).

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого виступало нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 625,8 кв. м, та будинок АДРЕСА_2 загальною площею 446,1 кв. м, які належать ОСОБА_3 на праві приватної власності (а. с. 17-19).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Виходячи з викладеного помилковим є висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 - іпотекодавця за відповідним договором - заборгованості за процентами та пенею, адже за невиконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань він поручився певним нерухомим майном і тому може нести відповідальність, передбачену виключно умовами іпотечного договору та вищевказаними нормами матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушив норми процесуального права щодо оцінки наявних у справі доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак