Справа № 371/1222/16-ц Головуючий у І інстанції Капшук Л. О.
Провадження № 22-ц/780/922/17 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 29 07.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом та просили стягнути солідарно із ОСОБА_2 та Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 148 770 грн.; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 15 000 грн., стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 лютого 2016 року на автодорозі Миронівка-Рокитне сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Mondeo», яким керував ОСОБА_2, та автомобіля марки «Fiat Doblo», який належить позивачу ОСОБА_3, під керуванням позивача ОСОБА_4. Постановами суду ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. Матеріальний збиток, завданий автомобілю в результаті його пошкодження, складає 148 770 грн. Після закриття кримінального провадження позивачам стало відомо, що на момент дорожньо-транспортної пригоди у ОСОБА_2 був відсутній поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та останній є ветераном війни - учасником бойових дій. Внаслідок фізичного знищення належного ОСОБА_3 транспортного засобу, останньому було завдано душевних страждань. ОСОБА_3 не міг користуватись автомобілем, внаслідок чого суттєво змінились його життєві зв'язки. Автомобіль використовувався у підприємницькій діяльності, що створило додаткові істотні труднощі в реалізації життєвих потреб. Внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень завдано шкоду здоров'ю ОСОБА_4, що призвело до фізичного болю та морального пригнічення. Потерпілому довелось тривалий час лікуватись після отриманих травм, порушились нормальні життєві зв'язки.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 148 770 грн. матеріальної шкоди, 7 000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 1 557 грн. 70 коп. понесених судових витрат у виді судового збору, всього 157 327 грн. 70 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 10 000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про солідарне стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права та постановити ухвалу, якою закрити провадження у справі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд не врахував той факт, що позивач продав свій автомобіль та отримав за нього частину вартості. Суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання відповідача про витребування доказів та їх огляд та не призначив експертизу, оскільки має місце невідповідність пошкоджень, зазначених у висновку експерта, реальним пошкодженням. Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи матеріальну і моральну шкоду з ОСОБА_2, суд не звернув увагу на його скрутне матеріальне становище. Крім того, відповідач подавав до суду заяву про передачу йому транспортного засобу у разі стягнення з нього на користь позивача матеріального збитку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 27 лютого 2016 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, в світлий час доби, при сприятливих погодних умовах, сухому асфальтному покритті, керуючи автомобілем марки «Ford Mondeo», д.н.з. НОМЕР_1, їдучи зі швидкістю близько 60 км./год. по автомобільній автодорозі Миронівка-Рокитне, перебуваючи на відрізку дороги, що проходить по вулиці Дзержинського в с. Карапиші Миронівського району Київської області, їдучи в напрямку смт. Рокитне вчинив зіткнення з автомобілем марки «Fiat Doblo», д.н.з. НОМЕР_2, чим порушив п.п. 2.3, 2.9 а, 10.1, 14.2, 16.6 Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Ford Mondeo», д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 02 травня 2016 року матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля марки «Fiat Doblo», державний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП складає 148 770 грн.

Постановою Миронівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_2 закрито у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою Миронівського районного суду Київської області від 01 вересня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП ОСОБА_2 закрито у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1187, 1188, 1192, 1193 ЦК України, ст. ст. 13, 21, 22, 30, 33, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно вимог ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що з вини ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль, який належить ОСОБА_3 на праві власності. У добровільному порядку відповідач не відшкодував шкоду, заподіяну позивачам. У позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що після проведення експертизи встановлено, що розмір коштів, необхідний для відновлення транспортного засобу, майже вдвічі перевищує його ринкову вартість.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просить відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 148 770 грн., що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи є ринковою вартістю автомобіля, який належав позивачу. У даному висновку зазначена сума є також матеріальним збитком, завданим ОСОБА_3 внаслідок пошкодження його автомобіля.

Стаття 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає порядок відшкодування шкоди, пов'язаної із фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до норм наведеної статті транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, зокрема, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року роз'яснено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив у випадку ухвалення рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 відшкодування вартості пошкодженого автомобіля передати йому вказаний автомобіль та визнати його власністю відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здав пошкоджений автомобіль на металобрухт, чим позбавив ОСОБА_2 можливості після відшкодування вартості автомобіля отримати транспортний засіб у власність.

Враховуючи зазначене, доводи ОСОБА_2 в частині відсутності підстав до стягнення матеріальної шкоди в розмірі 148 770 грн. є обґрунтованими, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Що стосується доводів відповідача в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, та у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 5 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність

причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, було фізично знищено автомобіль позивача ОСОБА_3, у зв'язку з чим останній зазнав душевних страждань. Позивачу ОСОБА_4, який керував транспортним засобом на правовій підставі, було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я та був змушений лікуватися (легкі тілесні ушкодження).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивачів відшкодування за спричинену моральну шкоду. Розмір зазначеної шкоди визначений судом першої інстанції відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань потерпілих.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, відповідно змінюється розподіл судовий витрат.

Позивач ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору. Оскільки вимогу ОСОБА_4 про відшкодування за спричинену моральну шкоду задоволено на 50 %, з ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп. ((551,2/100)*50).

При подачі позовної заяви позивач ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 1 537 грн. 71 коп. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення на 4,2 % ((7 000*100)/163 770), на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 64 грн. 55 коп. ((7 000/100)*4,2).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 2 242 грн. 79 коп. Отже, на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до відхиленої частини позовних вимог у розмірі 2 148 грн. 59 коп. ((2 242,79/100)*95,8).

Клопотання ОСОБА_2 про повернення судового збору задоволенню не підлягає, оскільки судовий збір відповідачем був сплачений у відповідності до вимог Закону України "Про судовий збір" і підстав до його повернення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого по АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, на користь ОСОБА_2, проживаючого по АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, судовий збір у розмірі 2 148 (дві тисячі сто сорок вісім гривень, 59 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого по АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, на користь ОСОБА_3, проживаючого по АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, судовий збір у розмірі 64 (шістдесят чотири гривні, 55 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого по АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 у дохід держави судовий збір у розмірі 275 (двісті сімдесят п'ять гривень, 60 копійок).

В іншій частині рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.