Справа № 307/2984/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

01 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Тячівського районного суду від 21 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1, уточнило його і мотивувало наступним. 27.04.2006 банк уклав із відповідачем кредитний договір № MKM0SE00000008, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 15000,00 грн на строк по 10.04.2009 зі сплатою за користування коштами 24,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом і щомісячної комісії в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту. Позичальник порушив свої зобов'язання, спричинив виникнення боргу, який на 04.06.2015 становить 300443,66 грн і складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 12973,99 грн, за процентами- 92117,20 грн, за комісією - 2925,00 грн, а також пені в розмірі 192427,47 грн. Від цієї суми слід відняти 165336,20 грн, що були стягнуті на користь банку рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2013, різниця становить 135107,46 грн.

Посилаючись на право вимоги боргу, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 27.04.2006 № MKM0SE00000008 у розмірі 135107,46 грн і покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Тячівського районного суду від 21.11.2016 провадження в справі закрито з підстави, передбаченої ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування ухвали суду та направлення справи для продовження судового розгляду. Сторона зазначає, що суд не мав підстав для закриття провадження в справі, оскільки даний позов про стягнення боргу не є тотожним позову, за результатами розгляду якого було раніше ухвалено рішення судом про відмову банку в позові, що пред'являвся до цього ж позичальника. У справі, що розглядається, заборгованість визначена з урахуванням того, що після ухвалення попереднього рішення зобов'язання не припинилося, борг визначений на іншу дату, за інший період тощо. Кредитор не позбавлений права вимагати з боржника, який продовжує порушувати зобов'язання, стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України. Суд повною мірою цих обставин не з'ясував, а тому закрив провадження в справі з порушенням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача - ОСОБА_2, яка скаргу підтримала, відповідача - адвоката Марича І.Ю., який скаргу не визнав, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Як убачається з позовної заяви, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 27.04.2006 № MKM0SE00000008 ґрунтуючись на розрахунку боргу, складеному станом на 04.06.2015, відповідно до якого на цю дату загальний розмір боргу визначається в сумі 300443,66 грн, у т.ч., заборгованість: за кредитом - 12973,99 грн, за процентами - 92117,20 грн, за комісією - 2925,00 грн, а також пеня - 192427,47 грн (а.с. 2-3, 5-6). При цьому, від зазначеної загальної суми боргу слід відняти 165336,20 грн, що були стягнуті на користь банку рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2013, тому стягнути належить 135107,46 грн.

25.03.2013 Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив заочне рішення, яким задовольнив позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення боргу частково, стягнув на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», зокрема, з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 27.04.2006 № MKM0SE00000008 станом на 30.01.2013 у сумі 155336,20 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 2973,99 грн, за процентами - 63892,80 грн, за комісією - 2925,00 грн, а також пеню - 85544,41 грн (а.с. 70). У подальшому це заочне рішення було переглянуте, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.10.2014, у позові позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 27.04.2006 № MKM0SE00000008 відмовлено за спливом позовної давності (а.с. 43-45, 71). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014 встановлено, що заборгованість за кредитним договором від 27.04.2006 № MKM0SE00000008 станом на 30.01.2013 складає 165336,20 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 12973,99 грн, за процентами - 63892,80 грн, за комісією - 2925,00 грн, а також пеня - 85544,41 грн.

27.01.2016 відповідач посилаючись на ухвалене 25.04.2014 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення про відмову в позові про стягнення боргу за тим самим кредитним договором поставив перед судом питання про закриття провадження в справі з підстави, передбаченої ст. 205 ч. 1 п.2 ЦПК України (а.с. 38).

Ухвалою від 21.11.2016 Тячівський районний суд закрив провадження в справі на підставі ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України (а.с. 99). Тобто, суд погодився із правовою позицією відповідача і теж виходив із тотожності рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014 до позову, що розглядається. Тим часом, із наявних матеріалів випливає таке.

Попри вирішення судовим порядком питання щодо стягнення боргу за кредитним договором від 27.04.2006 № MKM0SE00000008, яке мало місце раніше, банк подав новий позов до позичальника про стягнення боргу, що його визначив станом на 04.06.2015, де тотожними до встановлених рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014 складовими є борг за сумою кредиту (12973,99 грн) і борг за комісією (2925,00 грн), інші складові боргу не є тотожними, хоча у певних частинах і можуть співпадати з урахуванням порядку і періодів нарахування. Окрім цього, у справі, що розглядається, позивач узагалі не зазначив складових пред'явленої до стягнення суми за елементами власне боргу за кредитним договором (за відповідними платежами).

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Право на захист особа може здійснити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений цивільним процесуальним законом, зокрема, позивач повинен пред'явити конкретні, чітко сформульовані вимоги, що відображають предмет позову, навести відповідне обґрунтування, позаяк лише в такому випадку відповідач може належно реалізувати своє право на захист від конкретних вимог, а суд може захистити право у спосіб, визначений законом та/або договором (ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 119 ч. 2 п.п. 3, 5, 6 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України).

Стосовно способу визначення суми, пред'явленої позивачем до стягнення з відповідача, колегія суддів зауважує, що елементи боргу за кредитними платежами банком не були визначені, відповідних розрахунків щодо того, які саме кошти, за якими видами платежів, за який період та в який спосіб нараховані як такі, що входять до 135107,46 грн боргу, у справі немає. Тобто, банк пред'явив неконкретну за своїм змістом вимогу.

Відповідно до ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Застосування судом цієї норми цивільного процесуального закону передбачає тотожність спорів (справ) за суб'єктним складом сторін, предметом і підставами позову. Відмінність у справах, рішеннях між будь-якими із зазначених елементів виключає їх тотожність, а відтак - і можливість закриття провадження в справі з цих підстав.

З наявних матеріалів видно, що позови, про які йдеться, відрізняються між собою як за їх підставами (з урахуванням строку дії договору, періодів нарахування заборгованості), а предмет позову (конкретний борг, його елементи) в справі, що розглядається, не є точно визначеним. Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції не з'ясовував, яким є конкретний предмет позову, якими є база і динаміка нарахування відповідних платежів тощо.

За наведених обставин, ані у відповідача, ані в суду не було належних підстав для висновку про тотожність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014 до позову, що розглядається, а щодо пред'явленого у відповідному формулюванні до стягнення боргу не було належних і достатніх підстав для оцінки щодо того, ґрунтується вимога про стягнення такого боргу на законі та договорі, чи ні. Тому суд дійшов необґрунтованого та передчасного висновку про наявність підстав для закриття провадження в справі внаслідок набрання законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідні елементи у справах, про які йдеться, є відмінними. Зазначене відповідає й правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 (справа № 6-342цс15), для відступу від якої апеляційний суд підстав не має (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 311 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до того ж суду для продовження розгляду. Чинне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2014 підлягає врахуванню при вирішенні спору (зокрема, ст. 14 ч. 1, ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України). При розгляді справи суду слід перевірити доводи сторін по суті спору та з урахуванням їх дій у процесі, встановленого при судовому розгляді, слід у контексті обставин, що підлягають доказуванню при вирішенні спору, ухвалити за результатом розгляду судове рішення відповідно до закону. За встановлення для того підстав під час подальшого провадження в справі суд не позбавлений права вирішувати питання й про закриття провадження в справі у певній частині за відповідною вимогою (вимогами), щодо яких раніше було ухвалено рішення судом (ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України).

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 4, ст. 311 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити, ухвалу Тячівського районного суду від 21 листопада 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді