УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Лисецької селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на будинок, розташований по АДРЕСА_1, за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України.

На обґрунтування позову ОСОБА_6 посилалася на те, що вона з 21 грудня 1971 року постійно проживає та зареєстрована у вказаному вище будинку, що підтверджується даними будинкової книги на будинок, який знаходиться на території Лисецької селищної ради, однак не є власністю територіальної громади селища.

Позивачка вважала спірний будинок безхазяйним, оскільки з листа Івано-Франківського ОБТІ від 31 серпня 2006 року № 2014, відповіді державного архіву в Івано-Франківській області від 12 вересня 2006 року № 110/04-25 та листа Тисменицької районної державної адміністрації від 03 жовтня 2006 року №2233/01-035/197 вбачається відсутність інформації про те, на чиєму балансі перебував цей будинок з 1971 року, в Івано-Франківському ОБТІ він не зареєстрований, а селищна рада подала оголошення в газету «Вперед» з метою з'ясування відомостей про вказаний будинок.

Позивач зазначала, що вона одноособово продовжує проживати у вказаному будинку, добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується цим нерухомим майном та земельною ділянкою, у міру можливості доглядає за будинком і утримує його, робить в ньому необхідний ремонт та веде господарство, а інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, крім неї, немає, у будинку більше ніхто не зареєстрований та не проживає близько 30 років. Згідно виготовленого технічного паспорту станом на 15 січня 2015 року самочинне будівництво відсутнє, будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування, інвентаризаційна вартість будинку складає 59 708 грн.

Посилаючись на те, що вона набула право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

Рішенням Тисменицького районного суду від 10 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Тисменицького районного суду від 10 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», та виходили з того, що на час вселення позивачки у спірний будинок та її реєстрації в ньому, він належав Солотвинському лісокомбінату, на роботу в який вона була розподілена як молодий спеціаліст, проте ордер на вселення їй не видавався, а у 1985 році вказаний будинок передано на баланс Тисменицького комбінату комунальних підприємств, однак згідно листа Івано-Франківського ОБТІ від 31 серпня 2006 року відсутня інформація про те, на чиєму балансі перебуває спірний будинок; до того ж судами встановлено, і ця обставина не заперечувалася сторонами, що в 2008 році позивачкою залишено без розгляду її позов до відповідача про надання дозволу на приватизацію спірного жилого приміщення (а. с. 58-61), а її звернення ще у 1991 році про надання дозволу на купівлю відомчого будинку райкомунгоспу, в якому знаходилося спірне приміщення, також залишено без задоволення (а. с. 156).

У зв'язку з викладеним суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність доказів належності спірного будинку на праві власності будь-якій іншій особі, в тому числі й відповідачу, також як і про його безхазяйність, у зв'язку із чим відсутні правові передумови для набуття позивачкою права власності на нього в порядку, визначеному ст. 344 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області

від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О. Писана