АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4294/17 Справа № 185/646/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перша павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності, мотивуючи тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001942 від 28 липня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.357 КК України, дізнався про те, що відповідно до договору дарування, посвідченого 13 жовтня 1995 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори, він подарував ОСОБА_4 житловий будинок №63 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по вулиці Калініна №63 в м.Павлограді Дніпропетровської області.

Зазначав, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №2140-16 від 24 травня 2016 року по вищезазначеному кримінальному провадженню підпис у договорі дарування від 13 жовтня 1995 року виконано ним.

Вказував, що у жовтні 1995 року йому було 72 роки, він хворів, не усвідомлюючи своїх дій, можливо і підписав договір дарування, але наміру та волі саме на укладання договору дарування він не мав, у спірному будинку проживав з 1955 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4, яка була його дочкою, померла 06 квітня 2010 року, а спірне домоволодіння було успадковане його онукою ОСОБА_3, яка у травні 2015 року вигнала його з будинку, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 13 жовтня 1995 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_3 та поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок №63 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по вул.Калініна №63 в м.Павлограді Дніпропетровської області, за ним.

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що після смерті матері ОСОБА_4 успадкувала спірний житловий будинок.

Зазначала, що у спірному домоволодіння зареєстрована та мешкає вона зі своєю родиною та її дід ОСОБА_2

Вказувала, що відповідач ОСОБА_2 у червні 2015 року зібрав свої речі та пішов жити до свого сина ОСОБА_5

Посилаючись на те, що відповідач понад рік відсутній у спірному житловому будинку, не є членом її родини, а отже немає жодних правових підстав для користування ним, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку №63 по вул.Калініна в м.Павлограді Дніпропетровської області.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору дарування, посвідченого 13 жовтня 1995 року державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, позивач ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 житловий будинок №63 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по вулиці Калініна №63 в м.Павлограді Дніпропетровської області (а.с.5).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №2140-16 від 24 травня 2016 року по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001942 від 28 липня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.357 КК України, встановлено, що підпис у спірному договорі дарування від 13 жовтня 1995 року виконано ОСОБА_2 (а.с.6-8).

ОСОБА_4, яка померла 06 квітня 2010 року, була дочкою позивача, та після її смерті зазначене спірне майно було успадковане відповідачкою ОСОБА_3, дочкою померлої та онукою позивача, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, посвідчених 28 жовтня 2010 року державним нотаріусом Першої павлоградської нотаріальної контори за реєстровими №№3825,3827 (а.с.9,10).

Підставою для підтвердження права власності майна померлій ОСОБА_4 та видачі зазначених свідоцтв став договір дарування від 13 жовтня 1995 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вони не обґрунтовані та є недоведеними, задовольняючи зустрічній позов виходив з того, що він обґрунтований, а надані докази свідчать про наявність підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та не погоджується з частині позовних вимог ОСОБА_3 з наступних підстав.

Спірний договір дарування було вчинено у 1995 році.

На момент вчинення даного договору діяв Цивільний кодекс УРСР.

Договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства.

Стаття 153 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, передбачала, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети (ст.243 ЦК Української РСР в редакції 1963 року).

Зважаючи на те, що договір дарування було вчинено на користь ОСОБА_4, яка проживала у спірному будинку, здійснювала ремонті та поточні роботи у ньому, а після її смерті спадщину прийняла її донька, відповідач ОСОБА_3, яка також проживає в цьому будинку, договір дарування вважається таким, що відбувся.

Згідно з п.п.6,7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст.76 ЦК Української РСР право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст.ст.78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.71,75,80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Початок перебігу строку позовної давності почався з 13 жовтня 1995 року, з моменту укладення спірного договору, тобто коли про це стало відомо власнику нерухомого майна ОСОБА_2, оскільки відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №2140-16 від 24 травня 2016 року він власноручно підписав договір дарування, а закінчився 14 жовтня 1998 року.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до змісту ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів звертає увагу не те, що позивач не довів своїх позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2А відхиляються.

В свою чергу, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст.383 ЦК України).

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Зважаючи на те, що між сторонами виникли неприязнені стосунки, що було підтверджено і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що відсутність позивача за місцем його постійного проживання була вимушеною, він не втратив інтерес до житла та добровільно з нього не пішов, а отже вимоги про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є необґрунтованими.

Крім того, із позовом ОСОБА_3 звернулася лише після предявлення позову до неї про визнання недійсним договору дарування, що свідчить про відсутність наміру позбавити ОСОБА_2, який є людиною похилого віку та проживав у будинку з 1955 року, права на користування спірним житловим будинком.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що він має психічну хворобу, а тому не усвідомлював своїх дій при підписанні спірного договору дарування у жовтні 1995 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в позовній заяві позивачем зазначена інша підстава для визнання договору дарування недійсним.

В звязку з наведеним колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати з подальшою відмовою у задоволенні її позову, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком №63 по вул.Калініна в м.Павлограді Дніпропетровської області скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

В решті рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6