АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 757/39939/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1768/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

28 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року по справі № 757/21673/2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі № 22-ц/796/14760/2014 з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг в сумі 647 500 грн. та судові витрати.

На виконання зазначеного вище рішення суду Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист, який подано позивачем до виконання ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві.

16 вересня 2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку із відсутністю майна у боржника.

16 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладеного договір дарування, відповідно до якого відповідач подарував своїй матері квартиру АДРЕСА_2

Зазначив, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а його сторони мали ціль приховати майно і таким чином уникнути стягнення боргу за рішенням Печерського районного суду міста Києва від 6 листопада 2014 року у справі № 757/21673/2014.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати недійсним з моменту укладення Договір дарування квартири АДРЕСА_3 укладений 16 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3178.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року по справі № 757/21673/2014 залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі № 22-ц/796/14760/2014 з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг в сумі 647 500 грн. та судові витрати.

На виконання даного рішення Печерський районний суд міста Києва видав виконавчий лист, який Позивачем було подано для виконання ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві.

16 вересня 2015 року старший державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві у відповідності до п. 2, ч. 1, ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Підставою для повернення виконавчого документа ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві зазначило, що у ОСОБА_5 відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

16 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладеного договір дарування, відповідно до якого відповідач подарував своїй матері квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний Договір дарування квартири був 16 грудня нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3178.

Одночасно, в результаті вчинення нотаріальних дій, приватний нотаріус здійснив обов'язкову державну перереєстрацію права власності на квартиру з ОСОБА_5 на ОСОБА_8, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 грудня 2014 року було внесено відповідний запис.

Згідно ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією із його сторін, або іншою заінтересованою стороною, права яких на момент звернення до суду вже були порушені цим оспорюваним правочином.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нормами ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Положеннями ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Під час судового розгляду не було доведено те, що правочин є фіктивним та був спрямований на уникнення можливого звернення стягнення на нерухоме майно відповідача під час примусового виконання судового рішення.

Згідно ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності укладеного правочину.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом не враховано, що дії ОСОБА_5 направлені на ухилення від виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 647500 грн. не є доказом фіктивності правочину, оскільки наявність даного рішення не свідчить про відсутність наміру у всіх сторін договору дарування, з однієї сторони, одарувати ОСОБА_6, а з другої - прийняти квартиру в дар, крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, у борговій розписці відповідач пропонував забезпечення виконання свого грошового зобов'язання за рахунок земельної ділянки в СТ «Кінематографіст».

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що даний договір дарування був укладений фіктивно без наміру створити юридичні наслідки, а з метою ухилення від виконання боргових зобов'язань відповідача за рішенням суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 за договором дарування прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, її право власності зареєстроване у передбаченому законом порядку.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

В даному випадку судом встановлено, що сторонами виконано договір, обдарована прийняла в дар квартиру, її право власності зареєстроване у передбаченому законом порядку.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що доказом фіктивності правочину є факт проживання у даній квартирі відповідача ОСОБА_5, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 є сином ОСОБА_6 і проживає у спірній квартирі за її згодою як власника квартири у зв'язку з погіршенням його сімейних стосунків з дружиною - ОСОБА_9

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим і узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді