02.03.2017 227/283/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 березня 2017 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

при секретарі: Верній М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою квартирою №12 в буд.20 по вул.Паркова м.Білицьке Добропільського району Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він відповідно до рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССТ №608286 є власником квартири АДРЕСА_1. 10 серпня 2011 року у цій квартирі було зареєстровано дружину сина позивача, ОСОБА_2, яка з червня 2015 року і по теперішній час в цій квартирі не проживає, знімає квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Так як відповідачка більше одного року не проживає в даній квартирі, не сплачує за комунальні послуги та не приймає участі в утриманні вищезазначеної квартири, то згідно ст. 405 ЦК України ОСОБА_2 втратила право на користування цим житлом. А позбавляння права користування житлом ОСОБА_2 необхідно позивачеві для зняття її з реєстрації місця проживання для подальшого продажу квартири.

Позивач в судове засідання не зявився, проте надав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник позивача в засідання не зявилась, проте надала суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчать розписки.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач, згідно з поданою нею заявою, не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2010 року, визнано договір купівлі-продажу квартири від 28 квітня 1993 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив житлову квартиру №12, яка розташована в будинку №20 по вул.Радянській в м.Білицьке Донецької області, дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житлову квартиру № 12, яка розташована в будинку 20 по вул. Радянській в м.Білицьке Донецької області. (а.с.8-9)

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26730629 від 16 липня 2010 року ОСОБА_1 на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2010 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: Донецька обл. м.Білицьке, вул. Радянська (Советська)АДРЕСА_3. (а.с.10)

З витягу домової книги вбачається, що в квартирі 22 липня 2011 року зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.11-13)

З позовної заяви, акту обстеження матеріально-побутового станувбачається, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає в квартирі за адресою: АДРЕСА_4, з 2015 року, тобто більше 1 року без поважних причин, квартирою не користується, не виконує обовязків наймача, повязаних з утриманням, оплатою комунальних послуг.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2, отримала особисто повістки про виклик до суду, які були відправлені по адресі м.Білицьке вул.Паркова, 28/9, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення, тобто підтверджує факт проживання не у спірному житлі.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою АДРЕСА_5, оскільки вибула на інше постійне місце проживання, суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.

Керуючись ст.391, 405 ЦК України, ч.4 ст. 130, ст.ст. 174, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_6.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути ос каржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Добропільского міськрайонного суду

Донецької області ОСОБА_4