АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/307/17 Справа № 203/2508/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Максюти Ж.І., Макарова М.О.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 20 січня 2016 року по 14 квітня 2016 року перебувала у трудових відносинах з КП «Міське управління справами», працюючи на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи.

Наказом № 65п від 15 березня 2016 року її звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням посади, проте під час звільнення відповідач не провів виплату всіх належних сум.

У звязку із викладеним, просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16 860,60 грн. та відшкодувати їй витрати на правову допомогу в сумі 12 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року позовні вимоги задоволені частково (а.с. 117-118).

Стягнуто з КП «Міське управління справами» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період від 09 червня 2016 року по 13 липня 2016 року в сумі 6 463,23 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.120-123).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працювала, а тому обов»язок зі сплати належних сум при звільненні у відповідача виник після предявлення позивачем відповідної вимоги у вигляді позовної заяви.

Однак з такими висновками суду погодитися не можливо.

Судом встановлено, що з 20 січня 2016 року по 14 квітня 2016 року ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з КП «Міське управління справами» працюючи на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи.

Наказом № 65к від 15 березня 2016 року її звільнено із займаної посади з 14 квітня 2016 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням посади, проте під час звільнення відповідач не провів виплату всіх належних їй сум.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник, або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи розяснення викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» згідно з якими « установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, які він ставив у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто саме на роботодавця покладається обов'язок провести в день звільнення з працівником повний розрахунок.

Таким чином, закон прямо покладає саме на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції прийняв до уваги відомості, надані сторонами та положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, однак помилково вважав, що обовязок зі сплати всіх сум у відповідача виник після предявлення позивачем позовної заяви, тому дійшов хибного висновку про стягнення належних позивачу виплат за період від 09 червня 2016 року по 13 липня 2016 року.

Тоді як, при розгляді справи встановлено, що 18 квітня 2016 року позивачка ознайомилась з розрахунковим листом, підписала обхідний лист та отримала трудову книжку, проте не отримала розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вищенаведене дає підстави колегії суддів вважати оскаржуване рішення таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки законодавством не передбачено обовязку звільненої особи вимагати проведення з нею розрахунку, тим більше матеріали справи не містять доказів того, що кошти не були виплачені з вини позивача та внаслідок її дій по ухиленню від отримання таких, тому як жодних актів про відмову в проведенні розрахунку, представниками відповідача не складалось, жодних пояснень уповноважених осіб за такі дії не відбирались.

Аналізуючи встановлені у справі обставини та оцінюючи їх у сукупності та беручи до уваги правила, передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, враховуючи суму середнього заробітку у розмірі 281,01 грн./день за весь час затримки по день фактичного розрахунку 60 днів у період з 14 квітня 2016 року по 14 липня 2016 року, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, підлягає стягненню сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 16 860,60 грн. = 281,01 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 60 (кількість робочих днів).

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не приймаються до уваги та спростовуються договором про надання правової допомоги від 25 травня 2016 року № 77/11, за умовами якого ТОВ «СБ «Альянс-Гарант» уповноважене здійснювати діяльність, виключно повязану з приватними охоронними службами.

З урахуванням вищезазначених обставин та на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2016 року по 14 липня 2016 року у розмірі 16 860,60 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Міське управління справами» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2016 року по 14 липня 2016 року у розмірі 16 860,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3

ОСОБА_4