Номер провадження: 22-ц/785/2742/17
Головуючий у першій інстанції Прохоров П.А.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Фудмаркет», третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» про визнання договору позики припиненим, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності та за позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Фудмаркет», третя особа ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу удаваним, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц - Т» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в 2004 році між ним та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо передання останнім позивачу у власність окремими траншами грошових коштів під проценти (позику). При цьому, письмові угоди між сторонами не оформлювались в зв'язку з відмовою від цього відповідача ОСОБА_4, однак, при отриманні кожного окремого траншу ОСОБА_3 надавалась ОСОБА_4 розписка про отримання грошей.

08 квітня 2009 року позивачем було отримано від відповідача грошову суму в розмірі 300000,00 доларів США, про що надано розписку.

08 грудня 2015 року, в зв'язку з неодноразовими вимогами ОСОБА_3, відбулось письмове оформлення існуючих між ним та відповідачем домовленостей, однак, ОСОБА_4 не погодився на підписання окремих договорів позики по кожному траншу, а наполіг на підписанні одного єдиного документу.

Відповідно до п. 4 договору, в порядку забезпечення виконання позивачем зобов'язань по поверненню позики та виплати відсотків, сторони та Афілійовані до сторін особи уклали договори купівлі-продажу низки об'єктів нерухомості, за умовами яких ОСОБА_4 та зазначеним стороною особам були передані у власність об'єкти нерухомості, зокрема: ТОВ «Горяц-Т» продало ПП «Модус Н» нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташовані в буд. АДРЕСА_1.

Зазначений правочин оформлений договором купівлі-продажу від 09 квітня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 457.

Позивач посилається на те, що зобов'язання з повернення боргу ним виконані у повному обсязі, основне зобов'язання є припиненим його виконанням, підстави для подальшого існування забезпечувального зобов'язання, яке оформлено як договір купівлі-продажу нерухомого майна, а насправді є договором іпотеки, відпали, та відповідно будь-які зобов'язання, що з нього випливають - припинені.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 08 квітня 2009 року, відповідно до якого позивач отримав від відповідача в борг грошову суму в розмірі 300000,00 доларів США припиненим у зв'язку з виконанням ним зобов'язань за цим договором та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 28.10.2014 року, що було видано у зв'язку з зазначеним договором купівлі-продажу, визнати право власності на об'єкт забезпечення.

Третя особа, ТОВ «Горяц-Т» звернулось до суду з самостійними вимогами, зазначаючи, що саме ТОВ «Горяц-Т» передавало у забезпечення зобов'язань позивача на користь ПП «Модус Н» спірне нерухоме майно, просило суд визнати договір купівлі продажу від 09.04.2009 року удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є припиненим в зв'язку з припиненням основного зобов'язання; визнати недійсним свідоцтво право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 28.10.2014 року, що було видано у зв'язку з зазначеним удаваним договором купівлі-продажу, а також просило суд визнати за ТОВ «Горяц-Т» право власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_7 через представника ОСОБА_5 В скарзі з посиланням на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права ставиться питання про часткове скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Також рішення суду оскаржує в апеляційному порядку товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т». В скарзі з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення ставиться питання про часткове скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т».

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та заперечень на них, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 09 квітня 2009 року товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», в особі директора ОСОБА_8, яка діяла у відповідності до протоколу № 2/3 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», продало, а приватне підприємство «Модус Н», в особі директора ОСОБА_9, який діяв у відповідності до рішення учасника № 1-04 приватного підприємства «Модус Н» від 09.04.2009 року, купило нежилі приміщення 1-го поверху, загальною площею 288,9 кв.м., розташовані в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 2 договору від 09.04.2009 року, продаж здійснено за 3 938 209,20 грн., з яких 1 600 000,00 грн. передається покупцем продавцеві до підписання цього договору, а 2 338 209,20 грн. на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2, що відкритий у філії «Відділення Промінвестбанк» м. Одеси протягом семи календарних днів з моменту укладення договору, після чого підписується акт прийому-передачі.

Відповідно до платіжного доручення № 1 від 09.04.2009 року ПП «Модус Н» перерахувало ТОВ «Горяц-Т» 1 600 000 грн. в якості передоплати за придбання зазначеного приміщення.

Згідно платіжного доручення № 2 від 14.04.2009 року ПП «Модус Н» перерахувало ТОВ «Горяц-Т» 2 338 209,20 грн. за придбання цього приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Актом прийому-передачі предмета продажу від 14.09.2009 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», на виконання п. 2 договору купівлі-продажу від 09 квітня 2009 року, передало, а приватне підприємство «Модус Н» прийняло об'єкти нерухомості, що є предметом вищевказаного договору купівлі-продажу, а саме, нерухоме майно у вигляді нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею - 288,9 кв.м., розташовані в будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_8, яка є директором товариства з обмеженою відповідальністю та укладала спірний договір від імені третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, була допитана у якості свідка у судовому засіданні 13.12.2016 року, в якому пояснила, що підписувала вона саме договір купівлі-продажу, копія якого приєднана до матеріалів справи, та що на його виконання покупцем дійсно були передані продавцю грошові кошти у визначеному договором розмірі.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27.05.2014 року за номером запису 6026414 ПП «Модус Н» було припинено, а правонаступником припиненої юридичної особи стало товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Фудмаркет».

28.10.2014 року товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Фудмаркет» отримане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 28718713, на нежилі приміщення першого поверху загальною площею 288,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Посилання апеляційних скарг на існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правовідносин, які виникли з договору позики не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Цивільно-правові відносини, що виникають з договорів позики врегульовані главою 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі№ 6-1967цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, розписка від 08 квітня 2009 року, якою позивач засвідчив отримання від ОСОБА_4 у позику 300000,00 дол. США під 24 відсотки річних (т. 1 а.с 73), що міститься в матеріалах справи не відповідає зазначеним вимогам закону та не містить вказаних обов'язкових умов щодо складання договору позики (ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України), а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення.

Інші документи, що містять певні грошові розрахунки, копії яких долучені до матеріалів справи, не відповідають наведеним вище вимогам, та встановити з їх змісту те, що вони були отримані чи передані у зв'язку з виконанням конкретного договору позики чи будь-яких інших зобов'язань не можливо.

Пояснення свідків, що були надані з приводу руху коштів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Доводи апеляційних скарг про те, що договір - купівлі продажу, укладений 09.04.2009 року між ТОВ «Горяц-Т» та ПП «Модус Н» з приводу купівлі-продажу нерухомого майно у вигляді нежилих приміщень 1-го поверху в будинку АДРЕСА_1, удаваний та насправді є договором іпотеки і спрямований на забезпечення ОСОБА_3 його зобов'язань з повернення кредиту є безпідставними з наступних підстав.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Для правильного вирішення спору з приводу визнання договору удаваним суду належить з'ясувати, чи відповідають права та обов'язки сторін правочину, що виникли у зв'язку з його укладенням, змісту правочину.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Наслідком укладення договору купівлі продажу є отримання продавцем грошових коштів та передача об'єкту продажу покупцеві, а покупець в свою чергу передає продавцеві кошти та отримує у власність об'єкт купівлі-продажу.

Позивач, та його представник, а так само представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги вказували, що спірне нерухоме майно було передано у заставу (іпотеку).

Законом визначено (ч. 1 ст. 546 ЦК України), що застава є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Іпотека є різновидом застави. За змістом договір застави нерухомого майна (іпотеки) передбачає, що кредитор (іпотекодержатель) має право у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Таким чином договір застави (іпотеки) не передбачає перехід права власності на предмет застави (іпотеки) на користь заставоутримувача та зустрічну виплату коштів на користь заставодавця (іпотекодавця).

Із договору купівлі продажу від 09.04.2009 року (т. 1 а.с. 8-9) вбачається, що його сторони дійшли згоди саме з приводу купівлі-продажу спірного нерухомого майна, жодних посилань за його змістом на те, що він є договором, що укладено на забезпечення виконання певних зобов'язань такий договір не містить. Пункт 7 договору визначає, що цей договір не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також сторони свідчать про те, що у договорі зафіксовані усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу нежилих приміщень. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його змісті, після підписання договору не матимуть правового значення. Сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору сторонам зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Вказаний договір купівлі продажу посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_6, та зареєстровано у державному реєстрі за № 457.

Жодних належних та допустимих доказів, що спростовують або ставлять під сумнів обставини, зазначені у п. 7 договору, до суду сторонами надано не було.

Директор ТОВ «Горяц-Т» ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила, що підписувала вона саме договір купівлі-продажу, на його виконання покупцем дійсно були передані продавцю грошові кошти у визначеному договором розмірі, а право власності на нерухоме майно - перейшло ПП «Модус Н», що в свою чергу вказує на дійсний характер договору.

Разом з тим на дійсний характер договору купівлі-продажу свідчать і долучені до матеріалів справи відомості платіжних доручень, про сплату ПП «Модус Н» на користь ТОВ «Горяц-Т» вартості спірного нерухомого майна.

Так, згідно платіжного доручення № 1 від 09.04.2009 року було сплачено 1600000,00 грн., згідно платіжного доручення № 2 від 14.04.2009 року було сплачено 2338209,20 грн., що в сумі складає 3938209,20 грн., та кореспондує визначеній у п.2 спірного договору ціні нерухомого майна.

Посилання у розписці від 08 квітня 2009 року на передачу ОСОБА_3 у заставу (іпотеку) спірного нерухомого майна шляхом укладення договору купівлі-продажу є неналежними, оскільки сам ОСОБА_3 не був власником спірного майна ані на час складання розписки ані на час укладення вказаного договору купівлі-продажу № 457, а отже розпоряджатися таким майном не міг.

Таким чином, відсутні правові підстави вважати вказаний договір купівлі-продажу від 09.04.2009 року таким, що приховує під собою інший правочин, зокрема договір іпотеки, чи вважати його у будь-який спосіб пов'язаним з фінансовими відносинами, які склались між позивачем та відповідачем у справі.

Доводи апелянтів про те, що ані ПП «Модус Н», ані ТОВ Фірма «Фудмаркет» не здійснювали господарської діяльності в спірному приміщенні та між підприємствами не було укладено договору оренди, який би міг бути підставою для знаходження ТОВ «Горяц-Т» в спірному приміщенні та здійснення ним господарської діяльності в ньому, не заслуговують на увагу у зв'язку із наступним.

Договір оренди спірного нерухомого майна укладено між ТОВ «Горяц-Т» та МПП «ВІРТУС» 01.09.2009 року, до укладення договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року. (т. 1 а.с. 120-123)

Відповідно до п .5.4. договору оренди, зміна власника об'єкта оренди не тягне за собою припинення договору.

Згідно 2.4.4. договору оренди, орендар має право без згоди орендодавця передавати об'єкт оренди (його частину) в суборенду іншим особам.

МПП «Віртус» взяло в оренду спірний об'єкт до укладення договору купівлі-продажу, передавши 01.01.2016 року об'єкт у суборенду у відповідності з умовами Договору оренди. (т. 1 а.с. 125-127)

Здійснення господарської діяльності юридичних осіб, а саме ПП «Модус Н», ані ТОВ Фірма «Фудмаркет» не є предметом позовів та не підлягає дослідженню у рамках даної цивільної справи.

Посилання представника ОСОБА_3 на документ, датований 08.12.2015 року, підписаний ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_2, як на угоду, яка підтверджує існування правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах матеріального закону.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 та ТОВ «Горяц-Т» у задоволенні позовів. Висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює. Докази та обставини, на які посилаються апелянти в скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями викладених в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець