Справа № 465/6372/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1122/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Струс Л.Б., Шеремети Н.О.,

секретаря Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2, з участю Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Франківського відділу Державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області на постанову державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження,-

встановила:

Стягувач ОСОБА_2 в липні 2013 року звернувся в суду з скаргою, в якій просив визнати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 20.12.2012 року незаконною, визнати бездіяльність посадових осіб відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області неправомірною, зобов»язати посадових осіб управління ДВС ГУЮ у Львівській області виконати рішення суду у відповідності з вимогами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Вимоги обґрунтовував тим, що 23.11.2012 року ним в четверте подано до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області для прийняття та виконання виконавчий лист № 2-244/08 виданий Франківським районним судом м. Львова 19.08.2009 року про стягнення на його користь з Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції моральну шкоду в сумі 2000 грн. Постановою державного виконавця від 20.12.2012 року йому відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. Вважає постанову незаконною, винесену з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому такий висновок державного виконавця вважає незаконним, а бездіяльність посадових осіб є неправомірною, рішення суду невиконане, просив скаргу задовольнити у повному обсязі (т. 3 а.с. 1-2).

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року скаргу ОСОБА_2задоволено частково.

Постанову головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Сіщука В.В. від 20.12.2012 року ВП № 35710457 про відмову у відкритті виконавчого провадження скасовано.

Визнано бездіяльність державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Сіщука В.В. неправомірною.

В решті вимог відмовлено.

Ухвалу суду в частині відмови у застосуванні заходів примусового виконання рішення суду, передбачених ст.. 32 ЗУ «Про виконавче провадження» оскаржив стягувач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що суд у рішенні від 17.11.2008 року мав вказати, який із заходів примусового виконання рішень, передбачених ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження» необхідно застосувати, а також суд не встановив юридичний статус відповідача, а саме чи володіє Франківський ВДВС власними коштами.

Зазначає, що такі недоліки не виправлені і рішенням Апеляційного суду Львівської області, який переглядав рішення суду першої інстанції від 17.11.2008 року.

Покликається на те, що державний виконавець за заявою стягувача з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься окрема постанова, тому державний виконавець був зобов'язаний викликати його та роз'яснити право на написання відповідної заяви.

Зважаючи на те, що Головне територіальне управління юстиції у Львівській області відноситься до органів державної влади, а виконавчий лист був скерований у ВПВР ВДВС Головного УЮ у Львівській області, просить зобов»язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області застосувати захід примусового виконання рішення, як звернення стягнення на кошти та інше майно боржника чи інші заходи, які суд вважатиме доцільними.

Просить змінити ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 рокув частині застосування заходів примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 17.11.2008 року. В іншій частині залишити ухвалу без змін.

Заявник ОСОБА_2, представники Головного територіального управління юстиції у Львівській області та Франківського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 57-60), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_2 не погоджується та оскаржує ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року тільки в частині відмови в задоволенні скарги щодо застосування заходів примусового виконання рішення суду, передбачених ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження», колегія суддів за правилами ст. 303 ЦПК України оскаржувану ухвалу на предмет законності в іншій частині не перевіряє.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення скарги відсутні враховуючи таке.

Відмовляючи в задоволенні скарги в частині зобов»язання посадових осіб Управління ДВС ГУЮ у Львівській області виконати рішення суду відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», місцевий суд виходив з того, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі України «Про виконавче провадження», що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, з застосуванням заходів примусового виконання рішень, передбачених ст. 32 згаданого Закону. Оскільки стягувач ОСОБА_2 звертаючись із скаргою не конкретизував заходи примусового виконання рішення, які необхідно вчинити державному виконавцю для усунення допущених порушень на думку скаржника, суд позбавлений можливості дати правову оцінку такій вимозі.

Перевіривши матеріали справи та докази досліджені судом, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду враховуючи таке.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 14) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли в момент дії ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, саме такий застосовується при розгляді даної справи.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

У статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 8 ЗУ «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Так, відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції повинен перевірити чи було прийнято або вчинено оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність відповідно до вимог закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження та чи були порушені права чи свободи заявника. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Сіщука В.В. від 20.12.2012 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-244/08 виданого 19.08.2009 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення з Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського управління юстиції на користь ОСОБА_2 2000 гривень компенсації моральної шкоди, з тих підстав, що стягувачем пропущено строк пред»явлення вищевказаного виконавчого документа до виконання.

Держаний виконавець у постанові зазначив, що згідно відмітки на виконавчому документі, виконавчий лист № 2-244/08 виданий 19.08.2009 року Франківським районним судом м. Львова повернутий стягувачу 11.10.2011 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» відділом примусового виконання, однак держаний виконавець не звернув уваги, що у даному виконавчому листі строк пред»явлення виконавчого листа до виконання станом на дату його видачі визначений три роки, що відповідало нормі ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на день видачі виконавчого документа).

Також, судом встановлено, що ухвалою Франківського районного суду Львова від 27.11.2014 року постанову державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Денисяка Т.Г. від 11.10.2011 року ВП № 25000968 скасовано. Визнано бездіяльність державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Денисяка Т.Г. неправомірною та стягнуто з Головного управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 36 гривень.

Оскаржуючи ухвалу районного суду апелянт вважає, що суд має зазначити захід примусового виконання рішення передбачений ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження».

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Так, виконавець зобов'язаний, у тому числі , здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що у суду відсутні підстави визначати конкретний захід примусового виконання рішення в межах розгляду скарги сторони виконавчого провадження на дії державного виконавця, оскільки такі чітко визначені законом.

Крім цього, зазначаючи в апеляційній скарзі, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 17.11.2008 року має певні неточності чи є необґрунтованим, апелянт ОСОБА_2 із заявою про ухвалення додаткового рішення чи будь-якими іншими, не звертався.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до положень ч. 1 п. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, ст. 313, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Л.Б. Струс

Н.О. Шеремета