Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 335/6564/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/778/695/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Наше місто», про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що є власником квартири АДРЕСА_1. Дана квартира набувалась нею у власність шляхом приватизації у 1997 році за ордером № 5219 від 02.09.1988 року при обміні жилими приміщеннями між нею та її батьком ОСОБА_4, їй було видано правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на житло № 2404 від 09.04.1997 року, засвідчене ПАТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат".

До вищевказаної квартири позивач переїхала у 1988 році та зареєструвалась у даній квартирі, про що свідчить запис у її паспорті. Одночасно в результаті вказаного обміну житловою нерухомістю разом із квартирою до неї перейшло право користування нежилим підвальним приміщенням (сараєм), яке згідно з планом викопіювання до зазначеного будинку ідентифікується як підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв.м. З 1988 року та теперішній час дане підвальне приміщення перебуває у користуванні позивача, остання доглядає за ним, використовує його для зберігання власних речей.

Таким чином, протягом 28 років позивач добросовісно, відкрито та безперервно користується вищевказаним приміщенням. Зокрема, доказом користування приміщенням є лист Управління житлового господарства Запорізької міської ради № Л-881 від 21.09.2004 року, який підтверджує даний факт.

На даний час спірне нежиле підвальне приміщення знаходиться на балансі МКП «Основаніє». Роботи по встановленню технічних пристроїв контролю та обліку, будь-які інші споруджувальні чи ремонтні роботи, повязані з експлуатацією будинку, в даному підвальному приміщенні з 2007 року не проводились.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 344 ЦК України, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв.м., яке розташоване у будинку № 7 по вул. 12 квітня у м. Запоріжжя.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2016р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучене МКП «ОСНОВАНІЄ» (а.с. 37), яке в подальшому, ухвалою цього ж суду від 14.11.2016р. замінено на КП «Наше місто» (а.с. 78).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, умовами виникнення права власності за давністю володіння є: добросовісність, відкритість, безперервність, тривалість володіння.

При цьому добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, отже встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років.

Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності не достатньо. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном.

Виходячи з положень ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає таке визначення права комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 2404 від 09.04.1997 року, яке видано ПАТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (а.с. 6, 7).

ОСОБА_3 зареєстрована у вищевказані квартирі з 12.10.1988 року, що вбачається з копії паспорту громадянина України СА 296633 (а.с. 8-10).

Спірне приміщення, на яке просить визнати право власності позивач, відповідно до плану викопіювання до вищевказаного будинку ідентифікується як підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв.м. (а.с. 29-30).

В цей же час, за змістом листа ОП ЗМБТІ № 17989 від 30.11.2006р., при інвентаризації 27.10.2003р. вказане приміщення рахувалось як «склад» (а.с. 45-46).

Згідно з листом Управління житлового господарства Запорізької міської ради № Л-881 від 21.09.2004р., позивач користується сараєм площею 32,72 кв.м./приміщення XVII літера А-3/ в будинку № 7 по вулиці 12 Квітня в м. Запоріжжя (а.с. 11).

Також встановлено, що підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв.м., яке розташоване в підвалі (літ. А-3) житлового будинку № 7 по вул. 12 Квітня в м. Запоріжжя, знаходиться на балансі МКП «Основаніє», згідно технічної документації є допоміжним, та може використовуватися всіма власниками або користувачами житлового будинку (а.с. 17).

Згідно з висновком спеціаліста № О-468 від 21.03.2007р. та доповнення до нього від 29.03.2007р., було визначено технічний стан вищевказаного підвального приміщення і встановлено наявність (відсутність) приладів обліку на транзитних трубопроводах тепло-водопостачання в ньому на момент проведення дослідження 19.03.2007р. Даним висновком було встановлено, що у досліджуваному приміщенні відсутня основна запірна арматура, розташовані в ньому інженерні комунікації виконують транзитну функцію і не впливають на експлуатацію всього житлового будинку, а також у приміщенні відсутні технічні пристрої контролю та обліку (лічильники) (а.с. 12-13, 14).

Позивач стверджує, що вона протягом 28 років безперервно володіє вказаним приміщенням, а тому вважає, що набула право власності на нього.

Будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 Квітня, 7, знаходиться в комунальній власності Запорізької міської ради та перебуває на балансі та обслуговуванні Комунального підприємства «Наше місто», підтвердженням чого є рішення виконкому Запорізької міської ради № 494 від 26.08.2016р. (а.с. 70).

За інформацією балансоутримувача, згідно з технічною документацією вищевказане нежитлове приміщення є допоміжним.

Відповідно до інвентарної справи, виготовленої ТОВ ЗМБТІ (1998р.) нежитлове приміщення підвалу № XVII (літ. А-3) загальною площею 32,72 кв.м. є сараєм та відноситься до допоміжних приміщень.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч. 2 ст. 382 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

За положеннями п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов вірного висновку, що оскільки спірне приміщення є допоміжним, воно не може бути передано у власність позивача, оскільки право користування цим приміщення мають інші мешканці будинку.

Встановивши, що за змістом листа ОП «ЗМБТІ» № 17989 від 30.11.2006р. при інвентаризації 27.10.2003р. вказане приміщення рахувалось як «склад» (а.с. 45-46), суд також зробив правильний висновок, що зазначена обставина суперечить технічній документації, що наявна у балансоутримувача будинку. Проте, вказана обставина не означає, що це приміщення, незалежно від його назви (сарай чи склад) не є допоміжним приміщенням у розумінні Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України Мінюсті 10.07.2001р. за № 582/5773.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: