АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/57/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку набувальної давності ,-

в с т а н о в и л а :

04 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що 31 березня 1995 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1. Проте, ОСОБА_9, будучи пенсіонеркою, інвалідом 2-ї групи, квартиру звільнити відмовилася, комунальних послуг не сплачувала, а тому електроенергія в квартирі була відключена з 1996 року, а також відключений газ та вода. 07 січня 2001 року ОСОБА_9 померла. Після її смерті у вказану квартиру вселився син ОСОБА_9 - ОСОБА_10, який став претендувати на житлову площу спірної квартири. Рішенням Уманського міського суду Черкаської області від 19 листопада 2001 року ОСОБА_10 було виселено із вказаної квартири .

Позивач зазначає, що в подальшому ОСОБА_6 заплатив ОСОБА_11 згідно договору купівлі-продажу вартість квартири та всі витрати по комунальних платежах по вказаній квартирі, а ОСОБА_11 видав йому довіреність на відчуження квартири.

07 листопада 2003 року ОСОБА_6 дану квартиру подарував ОСОБА_7. Проте, позивач посилається, що дана квартира була подарована з умовою, що коли буде потрібно ОСОБА_7 видасть йому довіреність на відчуження квартири, так як вселятися та проживати в квартирі не мала наміру, оскільки проживала в 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_2.

Позивач вказує в позові, що відповідач ОСОБА_7 ніколи не бачила та не оглядала квартиру, не цікавилась квартирою до смерті ОСОБА_12 її матері та його дружини. Всі витрати по утриманню квартири ніс позивач, у відповідача навіть не було ключів від вказаної квартири, тому ОСОБА_6 вважає, оскільки квартира знаходиться в його володінні та користуванні, тому він добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, що є підставою для визнання майна власністю фактичного добросовісного володільця, що й стало причиною для звернення до суду з вказаним позовом. ОСОБА_6 просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, власником якої значиться ОСОБА_7.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення є незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції упереджено не викликались для допиту свідки, вказує, що ним сплачувались комунальні послуги, зроблено ремонт в квартирі, а відповідач за 12,5 років не має жодного документа по даній квартирі, а вона лише формально рахувалась за нею. Просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, представника відповідача, свідка, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивача, посилаючись, що позивачу було відомо, що в нього відсутні підстави для набуття права власності на майно за набувальною давністю, оскільки єдиним власником майна згідно наявних у справі документів є відповідач, якій квартира подарована і зареєстрована на її імя, яка виявляла та виявляє інтерес до належної їй квартири, а також позивачем не доведено належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, що він є володільцем майна протягом не менше 10 років.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_3 а м. Умані Черкаської області за ОСОБА_6, позивач посилався на ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

З аналізу положень ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Згідно розяснення п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику відмовлено.

Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно договору дарування квартири від 07 листопада 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7385, ОСОБА_6, діючий від імені ОСОБА_11 подарував належну йому квартиру № 34, що знаходиться в м. Умані по вул. Гонти, 36а ОСОБА_7 (а. с.4).

Відповідно до п. 8 вказаного вище договору дарування від 07. 11. 2003 року зазначено, що представник дарувателя ОСОБА_6, який є позивачем у даній справі, свідчить, що згадана квартира до цього часу нікому не продана, не подарована, в спорі під забороною ( арештом ), у податковій заставі не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб немає.

Крім того, згідно даних технічного паспорту на квартиру, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 лютого 2004 року, домової книги для прописки громадян, розрахункової книжки по оплаті за природний газ на імя відповідача ОСОБА_7 саме ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_4 (а. с. 5-6, 8, 10-12).

За таких обставин, доводи апелянта про те, що суд надумано та безпідставно встановив, що відповідач ОСОБА_7 є єдиним власником спірної квартири, є безпідставними, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, яким суд дав належну оцінку, тому не приймаються колегією суддів, так як позивач не довів, що саме він придбав дану квартиру згідно договору купівлі продажу в листопаді 2003 року. Позивачем не надано належних та допустимих доказів про придбання даної квартири у власність, оскільки відсутні будь - які документальні підтвердження, що ним укладався договір купівлі продажу квартири із ОСОБА_11, та кошти за придбання квартири були отримані ОСОБА_11 від позивача ОСОБА_6

Навпаки, сам позивач ОСОБА_6 підтверджує, що отримав доручення від ОСОБА_11 на відчуження квартири від 07 листопада 2003 року , на підставі якого він подарував вказану спірну квартиру відповідачу ОСОБА_7 , що є дочкою його дружини від першого шлюбу. Тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів також вважає, що безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 не надала суду жодних доказів щодо користування квартирою, та до дати смерті її матері 22.06. 2015 року не знала, де знаходиться спірна квартира, не мала ключів від неї, і лише на запрошення брата ОСОБА_13 відвідати його, який проживає в квартирі з 11.06. 2011 року, потрапила до даної квартири та мала можливість оглянути квартиру, в якій позивачем було зроблено повністю ремонт за його власні кошти. Дані доводи не дають підстав колегії суддів дійти висновку, що права позивача порушено відповідачем ОСОБА_7, яка є законним власником квартири і сама вирішує, як їй користуватись, володіти та розпоряджатись належною їй квартирою на підставі чинного договору дарування.

Посилання позивача апелянта ОСОБА_6, що ним проведено капітальний ремонт квартири, опалення, встановлено сантехніку, газову плиту, лічильники та оплачуються комунальні послуги на протязі тривалого часу, що підтверджується показаннями свідків, яких просив допитати в суді позивач, не дають суду підстав, передбачених ст. 344 ЦК України визнати за ним право власності на квартиру за набувальною давністю, оскільки є чинний договір дарування і квартира має власника, яка не відмовилась від своїх прав власності на вказану спірну квартиру.

Позивач ОСОБА_6 звернувся з вимогами про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, інших позовних вимог ним не заявлено щодо понесених затрат на ремонт квартири, її обладнання сантехнікою , оплати комунальних послуг, які не є предметом розгляду даного спору. Тому понесені позивачем витрати не дають підстав вважати , що позивач набув права власності на квартиру саме з вказаних обставин.

Відповідач ОСОБА_7 не визнає вимог позивача, наполягаючи, що позивач був лише її представником та адвокатом, як законного володільця квартири, в судах, а тому не володів та не користувався її квартирою, не проживав в ній, а отже відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що з 07 листопада 2003 року позивачу ОСОБА_6 достовірно відомо, що в нього відсутні підстави для набуття права власності на майно за набувальною давністю, оскільки власником квартири є ОСОБА_14, якою не визнаються позовні вимоги позивача ОСОБА_6, а тому він не є добросовісним набувачем.

Доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та доказами, яким суд дав належну оцінку, оскільки позивачем не доведено, що він добросовісно заволодів чужим майном, безперервно та безтитульно ним володів, оскільки він не проживав та не користувався даною квартирою .

Інших доводів, які спростували б законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення апеляційна скарга не містить.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять субєктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

Судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку набувальної давності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :