АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2214/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.17 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Малінської С.М.,

суддів : Бровченка І.О., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» та просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31.08.2015 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 25.11.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року частково задоволено касаційну скаргу представника позивача, рішення Московського районного суду м. Харкова від 31.08.2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25.11.2015 року у частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, - скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд касаційної інстанції в своїй ухвалі зазначив, ОСОБА_2 звільнено 09.06.2015 року, а остаточний розрахунок із ним проведено 12.06.2015 року, тобто із порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України. Разом із тим, наявність/відсутність вини роботодавця у порушенні строків розрахунку при звільненні суди не перевірили і передчасно звільнили відповідача від відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в сумі 1334,01 грн. (одна тисяча триста тридцять чотири грн. 01 коп.)

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2017 року таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на ст. ст. 116, 117 КЗпП України, п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» № 13 від 24.12.1999 року, постанову Верховного суду України від 24.10.2011 року по справі № 6-39цс11 та від 21.11.2011 року по справі № 6-60цс11, п. 5.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих та службовців Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1».

Апелянт вказує на те, що провести остаточний розрахунок з ОСОБА_2 в день звільнення не передбачалося можливим, тому що ОСОБА_2 в день звільнення не знаходився на робочому місці протягом робочого часу.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділу економічної безпеки ДП «Завод імені ОСОБА_1» з 04.11.2014 року по 09.06.2015 року.

При звільненні 09.06.2015р. за ч.3 ст.38 КУпП йому виплачені наступні суми: 11 червня 2015 року 5235 грн.33 коп. за березень 2015 року, 12 червня 2015 року 47652 грн.90 коп.

З копії довідки за підписом керівника ДП та головного бухгалтера від 20.07.2015 року №1087/17 (Т.1 а.с. 15) вбачається, що ОСОБА_2В, працював на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» в період з 04.11.2014 року по 09.06.2015 року. Кінцевий розрахунок було проведено 11.06.2015 року в сумі 5235,33 грн. та 12.06.2015 року в сумі 47652,90 грн. заборгованість по заробітній платі на 01.07.2015 року відсутні. Середньоденний заробіток становить 444,67 грн.

Суд касаційної інстанції в своїй ухвалі від 05.10.2016 року зазначив, що ОСОБА_2 звільнено 09.06.2015 року, а остаточний розрахунок із ним проведено 12.06.2015 року, тобто із порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України. Разом із тим, наявність/відсутність вини роботодавця у порушенні строків розрахунку при звільненні суди не перевірили і передчасно звільнили відповідача від відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведені мотиви та висновки суду касаційної інстанції, з урахуванням наявних в справі доказів та письмових заперечень представника відповідача, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б обєктивно підтверджували відсутність вини роботодавця у несвоєчасному розрахунку з ОСОБА_2 під час його звільнення. Посилання представника відповідача в своїх письмових запереченнях на несвоєчасне подання позивачем заяви про звільнення - після закінчення робочого часу 09.06.2015 року, необхідність певного часу для перерахування банком коштів на банківську картку позивача, тощо, не підтверджено жодними доказами, та до уваги судом першої інстанції не прийняті.

Суд першої інстанції вважав позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні такими, що підлягають частковому задоволенню і стягнув з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1334,01 грн.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановлена ст. 117 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена як відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, підставою якої є склад правовопорушення, що передбачає порушення власників строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вину власника.

Отже, обовязковими елементами складу правопорушення є протиправна дія (бездіяльність) у виді порушення строків розрахунку при звільненні та вина правопорушника.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у разі не проведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин.

Така правова позиція також висловлена Верховним судом України у постановах від 24.10.2011 року по справі № 6-39цс11 та від 21.11.2011 року по справі № 6-60цс11, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку суд визначає з урахуванням спірної суми, на яку позивач має право, частки , яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини.

Конституційний суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 23 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку (якщо працівник в день звільнення був відсутній на роботі).

Відповідно до п. 5.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих та службовців час початку та закінчення роботи для працівників відділів та служб підприємства, в тому числі і відділу економічної безпеки Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1», де працював ОСОБА_2, бухгалтерської служби, відділу кадрів та ін., починається з 09 год. 00 хв. та закінчується об 16 год. 30 хв.

Крім того, враховуючи положення ст. 116 КЗпП України, у разі відсутності працівника у день звільнення остаточний розрахунок із таким працівником має бути здійснено не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Посилання апелянта на те, що позивач був відсутній на робочому місці протягом робочого часу в день звільнення спростовуються даними обхідного листа 1 ОСОБА_2 від 09.06.2015 року за підписом начальника відділу кадрів ОСОБА_3, що свідчить про наявність вини Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» відносно несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_2 (а. с. 70, т. 2).

У суді апеляційної інстанції було досліджено оригінал обхідного листа ОСОБА_2, в якому, відповідно до відміток, ОСОБА_2 у день звільнення 09.06.2015 року в робочий час обходив служби Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1», що представник Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» в судовому засіданні не заперечувала.

Таким чином, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю висновку суду першої інстанції про задоволення частково позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;стягнення з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в сумі 1334,01 грн.та стягнення з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» на користь держави судового збіру в сумі 243,60 грн.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, на підставі доказів наданих сторонами, що передбачено ч. 1 ст. 11 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом повно та всебічно досліджені надані докази, їм надана належна оцінка і, згідно встановленого, ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, тому підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_1» - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді :