Справа № 159/4539/16-ц
Провадження № 2/159/129/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.,

за участю секретаря - Гарбар О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених та змінених позовних вимог, просив визнати колишню дружину ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком по вул. Липинського, 50 в м. Ковелі з підстав непроживання в помешканні без поважних причин понад рік (ст. 405 ЦК).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що подружні відносини фактично було припинено близько пяти років тому, саме тоді відповідач ОСОБА_3 разом із їхнім сином, ІНФОРМАЦІЯ_1, переїхала проживати у власну квартиру в смт. Люблинець Ковельського району. З 2013 року син постійно відвідує дошкільний заклад в стм.Люблинець. У листопаді 2016 року шлюб припинено на підставі рішення суду. Позивач вважає, що відповідач втратила право користування будинком, який належить йому на праві особистої власності.

ОСОБА_3, діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина, звернулась до позивача із зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та зобовязання надати ключі.

Зустрічний позов мотивовано тим, що позивач є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного захворювання. На ґрунті хвороби чоловік неодноразово виганяв її разом із дитиною з будинку, останній раз влітку 2016 року. В період перебування чоловіка на лікуванні вона разом із дитиною жила у будинку, робила там ремонт, сплачувала комунальні платежі. Після розірвання шлюбу чоловік змінив замки та не впускає її в будинок, чим створює перешкоди в користуванні житлом.

Ухвалою суду від 22 грудня 2016 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав та пояснив, що спірний будинок належить йому на праві власності в порядку спадкування. Після одруження вони з ОСОБА_3 проживали разом в цьому будинку, однак у 2012 році відповідач залишила його та переїхала проживати до своєї мами в смт.Люблинець Ковельського району. Він тривалий час проходив лікування, коли повернувся з лікарні в будинку проживав лише квартирант. Відповідач в будинку не жила, лише отримувала від квартиранта кошти, а також отримувала кошти від оренди гаража. Не маючи сил на спілкування із колишньою дружиною та через постійні суперечки, задля збереження свого здоровя, він змінив замки і попросив відповідачку не приходити в будинок без його дозволу. Просить відповідачку не забороняти йому спілкуватись із сином, згідний на проживання сина в його будинку. Окрім того, висловив намір залишити будинок у спадок синові.

Представник позивача ОСОБА_2 первісний позов підтримала повністю, проти задоволення зустрічного позову заперечила та пояснила, що ОСОБА_3 одружились у 2010 році, в тому ж році у них народився син ОСОБА_6. Однак, з вересня 2011 року відносини зіпсувались, у звязку з чим у березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В позові ОСОБА_1 вказав, що дружина вимагала прописати у будинку її старшого сина від першого шлюбу та вимагала подарувати їй частину будинку. Отримавши відмову, вона почала викликати працівників міліції, винесла усі речі з будинку. Позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу не був вирішений у звязку із погіршенням його здоровя та тривалим лікування у психіатричних закладах. Не враховуючи невеликих перерв, лікування ОСОБА_1 тривало близько чотирьох років. Весь цей час ОСОБА_3 проживала в своїй квартирі в смт. Люблинець, а одну частину будинку ОСОБА_1 здавала в найм, за що отримувала кошти. Чоловіка вона не відвідувала, навпаки розпочала процедуру кримінального переслідування за несплату аліментів, хоча достеменно знала про те, що він перебуває на лікуванні і не має можливості сплачувати аліменти. Коли ОСОБА_1 повернувся в свій будинок, то в одній частині вже проживав квартирант, а в іншій частині не було елементарних побутових умов. Близькі та сусіди допомогли ОСОБА_1 адаптуватись, привезли газову плиту, продукти харчування, одяг. У листопаді 2016 року процедура розірвання шлюбу була завершена, що спонукало ОСОБА_1 звернутись до суду із відповідним позовом та змінити замки.

Представник позивача ОСОБА_2 вважає, що дії відповідача спрямовані на погіршення стану здоровя позивача, їхнє спільне проживання призведе до рецидиву захворювання, тому просить суд захистити право позивача самостійно володіти та користуватись належним йому житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення первісного позову заперечила, зустрічний позов підтримала повністю та пояснила, що з будинку її вигнав ОСОБА_1, тому вона переїхала до мами в смт.Люблинець, однак під час перебування ОСОБА_1 в лікарні вона разом із дитиною проживали в спірному будинку, вона обробляла город. Після повернення з лікарні ОСОБА_1 змінив замки, закрив ворота і вона не має доступу до помешкання. Просить заявлений нею позов задовольнити та вселити її разом із сином в будинок.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав позицію ОСОБА_3

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини:

Житловий будинок по вул.Липинського, 50 в м. Ковелі належить на праві особистої власності позивачу ОСОБА_1, що підтверджено витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно технічного паспорту будинок має два самостійних входи.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в будинку на постійне проживання з 23.11.2010 року, як член сімї власника житла, про що зазначено у повідомленні адресно-довідкового бюро УДМС України у Волинській області від 05.12.2016 року.

Сторони перебували в шлюбі з 30.07.2010 р. по 25.11.2016 р.

26.10.2010 року у них народився син ОСОБА_6.

Сторони визнають ту обставину, що неповнолітній ОСОБА_5 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, де з 03.09.2013 року відвідує дитячий садок.

Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим будинком.

Частинами 1,4 ст. 156 Житлового кодексу України (далі ЖК) визначено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини 2,3 ст. 64 ЖК до членів сімї належать дружина, їхні діти та батьки.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла (колишній член сімї) втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 9 ЖК визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 вказує на залишення ОСОБА_3 місця проживання у 2012 році без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що позивач вигнав її з будинку, створює перешкоди для проживання коли повертається з лікування, у його відсутність вона разом із дитиною проживає в будинку.

На підтвердження своїх доводів сторони покликались на показання свідків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В силу ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні дала показання про те, що ОСОБА_1 є її хрещеним сином. Після смерті батьків та брата ОСОБА_1 залишився проживати в будинку по вул. Липинського, 50 в м. Ковелі, займався ремонтом автомобілів, у 2010 році одружився і в нього народився син. Однак, через суперечки в сімї ОСОБА_1 намагався покінчити життя самогубством, а восени 2012 року вона разом із своїм чоловіком на прохання сусідів приїхали до будинку ОСОБА_1 щоб надати йому допомогу. В будинку окрім ОСОБА_1 ніхто не жив, сам ОСОБА_1 був у сильному депресивному стані, не спілкувався з людьми, втікав, втратив людський вигляд, схуд та більше був схожий на тварину. ОСОБА_8 тривало більше року, вона відвідувала ОСОБА_1 та збирала кошти на його лікування, допомоги від дружини (ОСОБА_3) не було. Весь цей час за будинком доглядали сусіди, ОСОБА_3 в будинку не жила. Після повернення з лікарні у 2014 році ОСОБА_1 кілька місяців побув вдома, жив сам. Однак, після чергового спілкування із ОСОБА_3 стався рецидив і ОСОБА_1 знову потрапив до психіатричного закладу. Додому фактично повернувся улітку 2016 року. Після його повернення вона разом із сусідами створювала умови для його проживання, оскільки з будинку були забрані усі речі, необхідні для проживання, забрана ванна, кухонна зазова плитка, холодильник.

Свідок ОСОБА_9 дав суду аналогічні показання.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є сусідами ОСОБА_1, суду показали, що ОСОБА_3 прожила в будинку ОСОБА_1 після одруження приблизно півтора року, а потім виїхала. Віталій жив сам, став поводити себе дивно, не працював, часто не мав що їсти, тоді сусіди почергово носили йому їжу. Коли стан здоровя погіршився, викликали близьких та завезли на лікування. В психіатричному закладі він пробув більше року, потім його повторно завезли на лікування вже на підставі ухвали суду, повернувся він фактично додому навесні 2016 року. Потім знову проходив перекомісію. ОСОБА_3 весь цей час в будинку не жила, лише приходила отримати кошти від квартиранта, якому здавала частину будинку.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що знав сімю ОСОБА_1, тому переймався долею ОСОБА_1, відвідував його у психіатричних закладах та вдома. Категорично ствердив, що в період 2014-2016 років, коли ОСОБА_1 був вдома, він жив сам, ОСОБА_3 разом з ним не проживала. Умови в будинку були жахливими, відсутні елементарні предмети побуту та домашнього вжитку, тому він особисто привіз газову плиту, встановив її.

Свідок ОСОБА_13, яка також є сусідкою ОСОБА_1 суду підтвердила, що протягом останніх чотирьох років за домогосподарством ОСОБА_1 ніхто не доглядав, городи заросли.

Свідок ОСОБА_14, який винаймає у ОСОБА_1 частину будинку для власного проживання, суду повідомив, що з 2014 року проживає в одній з частин будинку по вул. Липинського, 50 в м. Ковелі. Кошти за житло сплачував ОСОБА_3. Остання в будинку не жила, лише інколи приїздила, виключення складає літо 2015 року, коли ОСОБА_3 разом із дитиною сторін кілька тижнів проживала у будинку, пояснивши, що робить в квартирі в смт.Люблинець ремонт. Навесні 2016 року додому повернуся ОСОБА_1, який проживає у своїй частині будинку сам.

Свідок ОСОБА_15 суду також підтвердив, що з осені 2015 року винаймає у ОСОБА_1 гараж, що знаходиться в дворі будинку № 50 по вул. Липинського в м. Ковелі. На час укладення договору оренди ОСОБА_1 жив в будинку сам, в іншій частині проживав квартирант. Приблизно через три місяці після початку роботи ОСОБА_1 забрали на лікування, тоді приїхала ОСОБА_3 та повідомила, що кошти за оренду потрібно сплачувати їй. В будинку вона не проживала, лише приїздила за грошима.

Показання перелічених свідків узгоджуються із письмовими доказами у справі.

Зокрема, за змістом ухвали Ковельського міськрайонного суду від 24.10.2013 року ОСОБА_1 був засуджений вироком від 18.05.2013 року за ухилення від сплати аліментів на утримання сина ( ч. 1 ст. 164 КК України) до покарання у виді громадських робіт. Кримінальне переслідування за ч. 1 ст. 164 КК України відноситься до справ приватного обвинувачення, а тому розпочалось за заявою ОСОБА_3 Відбувати громадські роботи ОСОБА_1 відмовився. Як встановлено висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 за своїм психічним станом потребував примусових заходів медичного характеру.

Як зазначено у медичній виписці, лікування ОСОБА_1 на підставі ухвали суду тривало з 13.11.2013 р. по 09.06.2014 р.

29.09.2014 р. ОСОБА_1 через погіршення стану здоровя направлено на стаціонарне лікування у ВОПЛ №1.

Згідно пенсійного посвідчення з 06.07.2016 року, ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності, як інваліду ІІ групи загального захворювання.

Матеріалами справи підтверджено факт існування між сторонами неприязних відносин починаючи з 2012 року, про це свідчить звернення ОСОБА_3 до органу опіки та піклування від 11.07.2012 року, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.03.2012 р. та від 03.04.2012 року, копія позовної заяви про розірвання шлюбу від 27.03.2012 року.

Згідно повідомлення дошкільного навчального закладу смт. Люблинець, неповнолітній син сторін відвідує дитячий садочок в цьому населеному пункті з 03.09.2013 року.

Згідно повідомлення бюро технічної інвентаризації, відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1.

Як повідомив суду свідок ОСОБА_15, саме в цій квартирі проживає ОСОБА_16, оскільки на дану адресу він доставляв на прохання ОСОБА_3 відремонтований телевізор.

Проаналізувавши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність тих обставин, що ОСОБА_3 понад рік до дня звернення ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом не проживала в спірному будинку без жодних на те поважних причин. Про відсутність поважних причин свідчить те, що вона здавала придатну для проживання частину будинку в найм, хоча мала можливість проживати там разом із дитиною.

Доказів того, що ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_3 та дитину з будинку, суду не надано.

Не спростовують висновків суду показання свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, які повідомляли суду, що бачили ОСОБА_3 протягом 2016 року на подвірї спірного домоволодіння, оскільки свідкам не відомі обставини щодо постійного проживання ОСОБА_3 в даному будинку.

При оцінці доказів, суд надав перевагу показанням свідка ОСОБА_14, який винаймає житло в спірному будинку, та показанням свідка ОСОБА_15, який з осені 2015 року орендує гараж та щодня працює в ньому. Саме ці особи обізнані із тим, хто фактично проживав в спірному будинку у період 2015-2016 років. За показаннями цих свідків ОСОБА_3 в будинку не проживала. ОСОБА_1 перешкод для проживання сімї в будинку не чинив.

Наведені докази дають суду підстави визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою м. Ковель, вул. Липинського, 50.

Таким чином первісний позов ОСОБА_1 є підставним, обгрунтованим і підлягає до задоволення в повному обсязі.

Суд зауважує, що в силу вимог частини четвертої ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них.

Тому, права малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким рішенням суду не порушені, адже він проживає разом з матірю в смт. Люблинець Ковельського району, де відвідує дошкільний заклад.

Задоволення первісного позову ОСОБА_1 виключає задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом. Зустрічний позов ОСОБА_3 є недоведеним, а тому у його задоволенні суд відмовляє.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, та враховує, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1, позов якого задоволено повністю, звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача ОСОБА_3 в доход держави необхідно стягнути судовий збір за ставками судового збору станом на 01.01.2016 року, тобто в розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування житлом за адресою м. Ковель, вул. Липинського, 50.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий:ОСОБА_21