ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/63/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді: ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря: ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

скаржника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва , суд

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_2, 23.11. 2016 року звернувся до суду зі скаргою на дії Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва, скаргу мотивувавши тим, Дарницьким районним судом м. Києва було видано два виконавчих листа на виконання рішення даного суду по справі № 753 / 2251 / 16 - ц від 11 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3. Мотивуючи тим, що 22 серпня 2016 року постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі ст. 18 Закону України " Про виконавче провадження "вважає, винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу з порушенням норм матеріального права, та має бути скасована.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_2, скаргу підтримав та просив суд її задовольнити в повному обсязі.

Представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва в судове засідання не з"явився по невідомій суду причині, про день та час розгляду скарги був належним чином повідомлений.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 18 Закону України " Про виконавче провадження " у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб ) або ім'я ( прізвище,власне ім'я та по батькові ) ( для фізичних осіб ) стягувачаі боржника,їх місцезнаходження ( для юридичних осіб ) або місце проживання чи перебування ( для фізичних осіб ), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника ( для юридичних осіб ), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника ( для фізичних осіб - платників податків ) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу,що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи ( для фізичних осіб ), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6 - 45цс14 та від 25 червня 2014 року у справі № 6 - 62цс14, відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Зокрема, у згаданих вище постановах Верховним Судом України зазначено, що вимоги до змісту виконавчого листа встановлені ч. 1 ст. 18 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606 - ХІV « Про виконавче провадження », якою передбачено, що у виконавчому листі потрібно зазначати індивідуальний ідентифікаційний номер боржника ( фізичної особи ), а п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606 - ХІV « Про виконавче провадження », державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну ».

При цьому, правовий висновок Верховного Суду України є обов"язковим для виконання всіма суб"єктами владних повноважень, у т.ч. органами ДВС, та судами нижчих інстанцій при застосуванні вказаних норм права.

Отже, зазначена вище правова позиція Верховного Суду України не взята до уваги органом державної виконавчої служби безпідставно.

Окрім того, Європейським судом з прав людини, судова практика якого застосовується відповідно до ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " та є джерелом права, неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях на порушенні Україною вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції, яка при виконанні остаточних судових рішень стоїть на захисті права особи на справедливий суд, одним з основних елементів якого є те, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, а ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок ( рішення суду від 29 червня 2004 року у справі « Войтенко проти України » ).

Також, у рішеннях від 27 квітня 2004 року у справі « Ромашов проти України », Європейський суд зазначив, що обов'язковість судових рішень ( яка передбачає і їх виконуваність ), гарантується ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки у протилежному випадку право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін.

При цьому, констатуючи порушення Україною п. 1 ст. 6 Конвенції, Європейський суд роз"яснив, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина « суду ». Крім того, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача має право самостійно одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Тобто, у разі не зазначення індивідуального ідентифікаційного номера ( реєстраційного номера облікової картки платника податків ) у рішенні суду згідно із п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження , державний виконавець може самостійно звернутися до відповідного державного органу державної податкової служби із запитом про витребування довідки про індивідуальний ідентифікаційний номер ( реєстраційний номер облікової картки платника податків ) боржника.

До того ж, зазначена обставина позбавляє позивача реалізувати своє право на примусове виконання судового рішення, тоді як відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 383 ЦПК України визначено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд, відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України,визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до п. 18 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року, за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам ст. ст.210, 213, 387 ЦПК. Виходячи зі змісту ст. 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку щодо доведеності факту порушення державним виконавцем

На підставі викладеного та ст. ст.11, 18 Закону України « Про виконавче провадження », керуючись ст. ст.10, 57 - 61, 119, 369, 387, 388 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_2 на дії Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва, задовольнити.

Визнати незаконними дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва ПАЦУРІНОЇ О.В. по виконавчому провадженню № 51992007 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 22 серпня 2016 року.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва ПАЦУРІНОЇ О.В. по виконавчому провадженню № 51992007 від 22 серпня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК