АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Винниченко Л.М.
№22-ц/796/2724/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.01.2015 року у справі № 1890/14,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним третейського застереження та скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року.

В мотивування вимог, посилався на те, що рішенням третейського суду від 28 січня 2015 року по справі № 1890/14 було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк», яким солідарно стягнуто з нього та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2008 року № 380/1479/08-Пі у сумі 2 976 088,42 грн. та третейський збір в розмірі 25 500 грн. Про дане рішення він дізнався від ОСОБА_3 та 14 лютого 2015 року отримав його копію. Вважає, що рішення третейського суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки пункт договору поруки, де міститься питання щодо розгляду спорів третейським судом, не є третейським застереженням та за своїм змістом не відповідає вимогам чинного законодавства та не встановлює чіткої домовленості між сторонами, а лише фіксує можливість вибору сторонами альтернативного розгляду спору.

Крім того, третейським судом було допущено ряд порушень процесуального законодавства, а саме: порушено кількісний склад, так як розглянуто одноособово, жодних викликів він не отримував, крім самого рішення. Вважає, що третейським судом не належним чином досліджено матеріали справи, оскільки договір поруки припинено ще на початку 2010 року, що передбачено ст. 559 ЦК України.

У зв'язку з викладеними обставинами просив визнати недійсним третейське застереження та скасувати рішення третейського суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.12.2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року у справі № 1890/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва було відмовлено у роз'єднанні вимог позивача в окремі провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року у задоволенні заяви про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.01.2015 року у справі № 1890/14 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким вимоги, викладені в позовній заяві про визнання третейського застереження та скасування Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.01.15 p. по справі № 1890/14, задовольнити в повному обсязі.

Вказує на те, що апелянт не був присутній при розгляді справи у третейському суді та не мав можливості бути присутнім, оскільки не був повідомлений про розгляд справи взагалі і дізнався про існування рішення 14.02.2015 року.

При розгляді справи судом першої інстанції судом було вирішено питання про роз'єднання позовних вимог, однак всупереч цивільно-процесуальному законодавству, ігноруючи думку сторін, ігноруючи наявні в матеріалах справи повні і об'єктивні заперечення щодо роз'єднання позовних вимог, судом не було винесено ухвали, як то передбачено ст.126 ЦПК України, відповідно до якої (ч.2), залежно від обставин справи суддя чи суд мають право постановити ухвалу про роз»єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог у самостійні провадження, якщо їх спільний розгляд ускладнює вирішення справи.

Суд першої інстанції розділяє позовні вимоги та розглядає тільки одну позовну вимогу про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.01. 2015 року по справі № 1890/14 та виносить ухвалу по справі повністю залишаючи поза увагою іншу позовну вимогу щодо визнання недійсності третейського застереження.

Крім того, при укладенні Договору поруки, який містить в собі пункт 5.2 про можливість передачі спору на розгляд третейського суду, позивача жодним чином не повідомлено про порядок обрання суддів у зазначеному третейському суді та не надано ні копії, ні просто для ознайомлення регламент даного суду, з якого він міг би зробити висновок про порядок обрання третейських суддів та надати згоду чи відмовитись від розгляду справи конкретним третейським суддею.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити її з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не можна віднести до спору щодо захисту прав споживачів, оскільки права ОСОБА_1, як споживача послуг банку, порушені не були, до того ж заявник являється поручителем позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором.

Крім того, ОСОБА_1 не є особою у розумінні ч. 2 ст. 3 ЦПК України, якій надано право звертатися до суду в інтересах відповідача у третейській справі ОСОБА_3

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи убачається, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року було відмовлено у роз'єднанні вимог позивача в окремі самостійні провадження про визнання недійсним третейського застереження та скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських Банків від 28.01.2015 року.

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Порядок оскарження рішень третейських судів передбачений розділом VII-1 главою 1 ЦПК України.

Таким чином, постановляючи ухвалу за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним третейського застереження та скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року, суд не визначився із правовідносинами, які випливали із кредитного договору, з приводу яких заявлена позовна вимога ОСОБА_1, а саме, визнання недійсним третейського застереження, та не вирішив по суті заявлену позовну вимогу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків, який знаходиться за адресою м. Київ, вул. М.Раскової,15, у складі третейського судці Ярошовця В.М. 28 січня 2015 року у справі № 1890/14 постановлене рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Даним рішенням стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по договору кредиту в сумі 2 976 088,42 грн. та третейський збір в сумі 25 500 грн. (а.с. 7-9).

Рішення третейського суду постановлене на підставі укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 кредитного договору № 380/1479/08-Пі від 02.06.2008 року, відповідно якого останньому банком були надані кредитні кошти в сумі 147 000 дол. США зі сплатою 14,00 % річних за користування кредитом строком повернення до 01 червня 2018 року (a.c. 13-18).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором між АКБ СР «Укрсоцбанк», позичальником ОСОБА_3 та ОСОБА_1 02 червня 2008 року було укладеного договір поруки № 04/П-209, відповідно до умов якого ОСОБА_1, як поручитель, зобов'язувалася перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором (а.с. 10-12).

Третейське застереження щодо вирішення спорів Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків міститься у п. 5.2 договору поруки (а.с. 11).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час ухвалення рішення Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону № 1701-IV, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У справі, яка переглядається, рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, про скасування якого звернувся із заявою ОСОБА_1 ухвалено 28 січня 2015 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди».

Оскільки спірне рішення третейського суду ухвалено після внесення змін до Закону № 1701-IV, а ОСОБА_3 є споживачем послуг банку, спір виник щодо стягнення з нього заборгованості за споживчим кредитом, то в силу положень пункту 14 частини першої статті 6 цього Закону та розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2983-VI така справа третейському суду не підвідомча.

Отже, заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі №6-2074цс15, від 03.02.2016 року у справі №6-2630цс15, від 11.11. 2015 року у справа № 6-1716цс15, від 27.01.2016 року у справі №6-2712цс15, від 02.09.2015 року у справі №6-856цс15, від 20.05.2015 року у справі №6-64цс15, від 18.11.2015 року у справі №6-187цс15, від 16.03.2016 року у справі №6-2693цс15, від 27.01.2016 року у справі №6-2892цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

Щодо стягнення заборгованості з поручителя, принагідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» іноземна валюта як засіб платежу може використовуватися лише у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі, а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях.

Отже, рішення третейського суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя в іноземній валюті ухвалене всупереч вимогам закону щодо порядку проведення грошових розрахунків на території України в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

У справі рішення третейського суду було постановлене щодо проведення розрахунку за укладеним резидентами кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті, як вже зазначалося вище, регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність (ст. 162 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Аналогічна правова позиція була викладена в Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-831цс15.

Відповідно до ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу, оскільки така ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року - скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді