У Х В А Л А

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и л а:

Ленінський районний суд м. Полтави рішенням від 17 грудня 2015 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Апеляційний суд Полтавської області 17 лютого 2016 року скасував рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 грудня 2015 року та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 396 тис. 898 грн 19 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 тис. грн - витрат за надання правової допомоги, 2 тис. 457 грн 60 коп. - витрат на проведення судової авто товарознавчої експертизи та 3 тис. 969 грну рахунок сплати судового збору; після відшкодування шкоди залишки автомобіля зобов'язав передати ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відхилив, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2016 року залишив без змін.

У лютому 2017 року до Верховного Суду України звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 937, 950, 951, 1187 ЦК України та пунктів 25, 27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 115 від 22 січня 1996 року, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвалу Верховного Суду України від 9 листопада 2011 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня та 19 жовтня 2016 року, постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення позову й стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля. При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини по зберіганню автотранспортного засобу, тому відповідно до вимог статей 950, 951 ЦК України та пункту 27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, на відповідача покладається обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану внаслідок пожежі, яка сталася в автомобілі позивача внаслідок підпалу при перебуванні його на зберіганні в межах автостоянки, а відсутність в договорі про зберігання автотранспортного засобу підпису ОСОБА_5 не може впливати на його дійсність, оскільки договір оформлено безпосередньо орендодавцем та погоджений позивачем, шляхом виконання його умов.

Надані для порівняння ухвала Верховного Суду України від 9 листопада 2011 року, постановлена ним як судом касаційної інстанції, та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення суду апеляційної інстанції та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який встановивши, що внаслідок пожежі, яка виникла у моторному відсіку автомобіля, власником якого є відповідач, пошкоджено автомобіль позивача, поклав відповідальність за завдану позивачу майнову шкоду на особу - власника транспортного засобу, який не забезпечив його належного технічного стану, що призвело до його займання та виникнення пожежі. В даному випадку відповідно положень ч. 2 ст. 950 ЦК України зберігач не несе відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок знищення його автомобіля.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року, наданій заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року не є постановою Верховного Суду України, прийнятою у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України.

У зв'язку з цим, підстави для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбачені пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутні.

За таких обставин вважати заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук