Справа № 569/6583/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що АТП «Турист» було філією Рівненського дочірнього підприємства «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур», однак позивач до Рівненського дочірнього підприємства «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур», ЗАТ «Рівнетурист» та власне ПрАТ «Рівнетурист» з вимогою про сплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати не звертався. Вважає, що зі сторони відповідача порушення трудового законодавства не було, бо були вчинені всі дії для виплати заробітної плати працівникам, і відповідно відсутня вина підприємства у невиплаті заробітної плати. Крім того посилається на Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенням статей 117, 2371 статті 233 Кодексу законів про працю України від 22.02.2012 року справа № 1-5/2012, яким зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або у повноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, зменшивши позовні вимоги, підтримали їх з підстав, викладених у позові та заяві про зменшення (уточнення) розміру позовних вимог, просили суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі, що належить до сплати, але не менше розрахованої згідно мінімальної заробітної плати в сумі 1 008,90 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2006 року по 31.12.2016 року включно у сумі 16 213,20 грн., та моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили суду, що працювали разом із позивачем ОСОБА_1 в АТП «Турист», яке згодом було передано в оренду ПП АТП «Автотур». Після звільнення їм не було виплачено заробітну плату за період з 02.10.2000 року по 15.06.2001 року.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:

Відповідно до пункту 1.1. Статуту ПрАТ «Рівнетурист», затвердженого річними Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного Товариства «Рівнетурист» (протокол № 17 від 25 квітня 2016 року), Рівненське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Рівнетурист» є повним правонаступником Рівненського обласного дочірнього підприємства «Рівнетурист» Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур».

Рівненське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Рівнетурист», що було створене шляхом реорганізації (перетворення) Рівненського обласного дочірнього підприємства «Рівнетурист» Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» у вищеназване акціонерне товариство, змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство «Рівнетурист» в зв'язку із приведенням діяльності у відповідність до вимог Закону України "Про акціонерні товариства". Приватне акціонерне товариство «Рівнетурист» є повним правонаступником Рівненського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Рівнетурист».

Крім того, судом було встановлено, що Автопідприємство «Турист» було в складі туристсько-екскурсійного виробничого об'єднання «Рівнетурист» - ТЕВО «Рівнетурист», ТЕВО «Рівнетурист» реорганізоване в Рівненське обласне дочірнє підприємство «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур» і відповідно мало у своєму складі такий підрозділ як бухгалтерія, яка і проводила нарахування і виплату заробітної плати працівникам. Як пояснив позивач, всім працівникам АТП «Турист» у тому числі і для нього нараховувалась та виплачувалась заробітна плата АТП «Турист», а не головним підприємством - Рівненським обласним дочірнім підприємством «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур».

03 січня 1992 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу У Автопідприємство «Турист» на посаду токаря четвертого розряду. 15 жовтня 1992 року йому було присвоєно кваліфікацію токаря пятого розряду. 15 жовтня 1993 року йому було присвоєно кваліфікацію токаря шостого розряду. 02 жовтня 2000 року АТП «Турист» передано в оренду приватному підприємству АТП «Автотур». 15 червня 2001 року договір оренди з ПП АТП «Автотур» розірваний. В період дії зазначеного договору оренди, а саме з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року позивачу не проводилась виплата заробітної плати. 15.06.2001 року звільнений по ст. 38 КЗпП України. Дані факти стверджуються копією трудової книжки серії БТ-І № 0282149, виданої ОСОБА_1 25 липня 1975 року.

Відповідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Рівненського міського суду від 23 травня 2006 року в справі № 2-18/06 за позовом ОСОБА_7, рішенням від 07 червня 2006 року за позовом ОСОБА_8 справі № 2-17/06 та рішенням від 07 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі за аналогічний період з відповідача працівникам, з якими працював позивач, встановлені обставини, на які посилається позивач.

Вказані рішення набрали законної сили, отже вони мають преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Як встановлено в судовому засіданні, розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 1 008,90 грн. підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного:

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач не виплатив позивачу всі належні йому суми при звільненні, тому відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України позивачем не пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Той факт, що представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовних вимог позивача і заперечував проти їх задоволення, свідчить про те, що мід сторонами виник спір.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, а саме 1 008,90 грн., порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку вів претендує, а саме 16 213,20 грн., а також те, що з моменту звільнення з роботи позивач жодного разу не звертався до відповідача про виплату йому нарахованої заробітної плати за період з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року та будь-яких поважних причин, що перешкоджали йому звернутися до відповідача чи суду за захистом своїх права не навів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2006 року по 31.12.2016 року в розмірі 1 000 грн.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що в результаті порушення трудових прав позивача відповідачем, а саме, невиплатою всіх належних сум при звільненні, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, порушили її нормальні життєві звязки та призвели до моральних страждань.

Врахувавши вимоги розумності та справедливості, відзначивши характер та обсяг страждань позивача (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. на користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі, що належить до сплати, але не менше розрахованої згідно мінімальної заробітної плати в сумі 1 008,90 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2006 року по 31.12.2016 року включно у сумі 1 000 грн., та моральну шкоду в сумі 500 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою на рішення суду, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_9