У Х В А Л А

2 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» до Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом звільнення майна з під-арешту та повернення його власнику,

в с т а н о в и л а :

Малинський районний суд Житомирської області ухвалою від 19 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 лютого 2016 року, відмовив у відкритті провадження в зазначеній справі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ТОВ «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» відхилив, ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 лютого 2016 року залишив без змін.

У січні 2017 року до Верховного Суду України звернулося ТОВ «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статті 15 ЦПК України та статей 16, 321, 391 ЦК України.

На підтвердження своїх вимог заявником надано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2012 року, дві ухвали цього ж суду від 6 липня 2011 року та дві ухвали від 10 жовтня 2012 року, а також постанову Верховного Суду України від 15 травня 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права ‒ при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ТОВ «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» та відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що спір підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства, оскільки майно, а саме капсулі-запалювачі до стрілецької зброї, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні від 29 серпня 2015 року. Згідно з чинним кримінальним процесуальним законодавством спір щодо повернення тимчасово вилученого майна або скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінального провадження, вирішується за клопотанням власника майна, яке розглядається слідчим суддею за місцем досудового розслідування у кримінальному провадженні або судом під час судового розгляду.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року (справа № 6-14297св12) не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судове рішення суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

На підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2011 року ( справа № 6-3133св10) провадження в справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, оскільки учасниками спірних правовідносин є юридичні особи, спір між ними підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У наданих ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2011 року (справа № 6- 4442св11), 17 липня 2012 року та 10 жовтня 2012 року (справа № 6-24943св12) арешт на спірне майно накладався за дії КПК України 1961 року, положеннями якого був передбачений лише порядок розгляду заяв боржників про неправильність включення майна в опис, а вимоги особи, яка є власником арештованого майна, розглядались за правилами цивільного процесуального законодавства.

Таким чином, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року (справа № 6-26цс13) міститься висновок, в якому зазначено, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. При цьому, в справі, яку переглядав Верховний Суд України, арешт на спірне майно накладено за дії КПК України 1961 року.

Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Доводи, які наведені в заяві про порушення норм процесуального права, не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ТОВ «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» до Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення майна з під-арешту та повернення його власнику за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасне спеціалізоване обладнання та технології» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко