Справа № 362/6075/14-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/1008/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 46 22.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Коцюрби О.П., Суханової Є.М.,

секретар: Бобко О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3, в якому просила провести поділ житлового будинку АДРЕСА_1 виділити їй ? його частину в натурі, а саме: коридор площею 7,0 кв. м., житлову кімнату площею 9,4 кв. м., кладовку площею 7,0 кв. м. Інші приміщення виділити відповідачу: житлову кімнату площею 13,9 кв. м., кухню площею 8,5 кв. м., надвірні споруди (сарай площею 35,9 кв. м.). Залишити в загальному користуванні колодязь питний.

Також позивач просила розділити земельну ділянку, виділивши їй в натурі ? її частини з загальною площею 0,250 га в залежності від варіантів розподілу будинку.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 3 квітня 2013 року за нею визнано право власності на ? частину житлового будинку та господарських споруд та будівель, розташованих по АДРЕСА_1 та на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,25 га з цільовим призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за вказаною адресою.

Інша частина вищезазначеного будинку та земельної ділянки належить відповідачу. Будь-якої згоди письмової або усної про розподіл жилих приміщень, надвірних споруд між нею та відповідачем не укладалось. На даний час виникають суперечки між ними про порядок розподілу та користування будинком, земельною ділянкою, тому вона змушена була звернутися до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року визнано право власності на ? частину житлового будинку та господарських споруд та будівель, розташованих по АДРЕСА_1 та на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,25 га з цільовим призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за вказаною адресою (а.с. 9-11).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 23316/15-43 від 21.07.2016 року, можливий варіант поділу в натурі житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 з урахуванням часток сторін ? та ? з відхиленням від вказаних часток, викладено в дослідницькій частині та зображено в додатках № 2, 3 до висновку (варіант № 1). Можливий варіант поділу в натурі земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, згідно часток сторін ? та ?, без відхилення від вказаних часток, викладено в дослідницькій частині та зображено в додатку № 3 до висновку (варіант № 1). Розмір компенсації співвласникові, частка якого після поділу буде меншою за його ідеальну частку житлового будинок та господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 викладено в дослідницькій частині (а.с. 127-137).

Згідно із ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 03 квітня 2013 року №6-12цс13, якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що за відсутності згоди одного із подружжя присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-19562св09 від 02 грудня 2009 року.

Запропонований експертом варіант поділу спірного будинку передбачає зміну часток у праві власності сторін на будинок та компенсацію співвласникові, частка якого після поділу буде меншою за його ідеальну частку житлового будинку та господарських будівель.

При цьому, сторони не дійшли згоди щодо поділу будинку відповідно до варіанту, запропонованого експертам, оскільки кожна із сторін бажає отримати у власність меншу частину з компенсацією.

Окрім того, відсутнє попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неможливості задоволення позовних вимог в частині виділу в натурі частки у спільній власності на домоволодіння. При цьому сторони не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про встановлення порядку користування житловим будинком.

Оскільки позивач в своєму позові просила здійснити поділ земельної ділянки в залежності від варіантів розподілу будинку, а суд відмовив у виділі в натурі її частки у будинку, то й позовна вимога щодо поділу земельної ділянки теж повинна бути залишена без задоволення, хоча варіантом, запропонованим експертом такий поділ без відхилення від часток власності сторін можливий.

Твердження апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права при вирішенні спору не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді О.П. Коцюрба

Є.М. Суханова