Справа 206/2209/16-ц
Провадження 2/206/39/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" січня 2017 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Пучковій О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права на приватизацію,

в с т а н о в и в:

18 квітня 2016 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся з зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень від 12.12.2016 року обґрунтував тим, що на підставі ордеру виданого 16.05.1986 року Виконавчого комітету ОСОБА_5 народних депутатів м. Дніпропетровська вони поселилися в гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Електрична, 13, 9 кімната. Ордер на житлове приміщення був виданий на сімю у складі трьох осіб на імя ОСОБА_6 - його мати, його сестру та його. З того часу, вони фактично проживали та були зареєстровані за вказаною адресою. Через деякий час для поліпшення житлових умов відповідно до Наказу № 106 від 26.06.1998 року до раніше займаної кімнати площею 18,6 кв.м. було приєднано, ще одну кімнату площею 23,6 кв.м. З часом у кімнаті № 9 по вул. Електрична, 13 в м. Дніпропетровську, він залишився проживати один, мати та сестра виписалися. На даний момент він один зареєстрований у кімнаті. З самого початку проживання у зазначеній кімнаті його родина, а на теперішній час і він, сплачували всі необхідні платежі за спожиті комунальні послуги. Відповідно до Довідки № 67/09 він працює на Придніпровській ТЕС в котлотурбінному цеху на посаді машиніста енергоблоку 7 групи кваліфікації. Маючи на меті приватизувати дану кімнату у гуртожитку, ним були підготовлені всі необхідні документи для приватизації. Відсутній в нього тільки оригінал ордеру про вселення від 16.05.1986 року, який втрачений не з його вини. На його звернення в Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради із заявою про приватизацію даної кімнати, йому відповіли, що не можуть прийняти від нього дану заяву, оскільки у нього відсутній оригінал ордеру про вселення. Вважає, що його право на приватизацію житла порушене. Він набув право на проживання у кімнаті № 9 гуртожитку у відповідності до законодавства України. Правомірність його вселення не оспорюється відповідачем.

На підставі викладеного просить суд визнати за ним право на приватизацію житлового приміщення гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Електрична, будинок № 13, дві кімнати № 9, загальною площею 43,2кв.м (а.с.2-5, 73-76).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в уточненій позовній заяві, просили суд задовольнити позов.

Позивач пояснив, що ці кімнати дали його родині для приватизації ще у 90-х роках. У 1986 році отримали першу кімнату на ім'я матері під № 9. А у 1998 постановою ТЕС їм видали ще одну кімнату. Вони жили втрьох: він, мати та сестра.

Представник відповідача ОСОБА_2 житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_8 проти позовних вимог заперечував. Надав до суду письмові заперечення в яких зазначає, що позовні вимоги безпідставні, необгрунтовані, а позивач такий, що не мав права звернення до суду. Позивачем не додано доказів виникнення таких правовідносин щодо приватизації ним житлового приміщення, зокрема, заяви на приватизацію, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Також незрозумілим є твердження позивача про те, що він має перепони щодо приватизації у звязку з відсутністю ордеру на вселення в житлове приміщення - обовязкового документу для здійснення приватизації, оскільки позивач копію такого ордеру додав до позовної заяви. Крім того, право на приватизацію визначено в нормах законодавства і не потребує визнання його в судовому порядку (а.с.17-18).

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Пояснила, що вона сестра позивача. Мати ы брат все життя працювали, щоб заробити ці кімнати. Є розбіжності в площі, бо так складали плани.

Вислухавши доводи та пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третьої осіби, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, що 11 травня 1986 року ОСОБА_6 з її родиною: донька ОСОБА_9 та син ОСОБА_1 було надано право на заняття житлового приміщення, житловою площею 18,6кв.м., яка складається з однієї кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується копією ордера (а.с.7).

26 червня 1998 року наказом № 106 Придніпровської ТЕС на підставі розпорядження Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 02.07.1984р. № 191-Р приєднано звільнену кімнату житловою площею 23,6кв.м в будинку № 13 по вул. Електричній Гаплик Людмилі Володимирівні на склад сім'ї 3 особи до раніше займаної нею житлової площі 13,0кв.м (а.с.8-9).

16 травня 1983 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11, прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 (а.с.81).

Наказом № 235 ВАТ "Дніпроенерго" Придніпровська теплова електрична станція від 01.11.2005р. дозволено переоформити особисчтий рахунок у зв'язку з зміною прізвища основного квартиронаймача АДРЕСА_1, 2 кімнати, в ком. буд., пл. 43,2кв.м, 4 особи з ОСОБА_6 на ОСОБА_10 (а.с.10-11).

Відповідно до протоколу від 01.04.1986р. № 28 профспілкового комітету Придніпровської ТЕС спільно з адміністрацією надано кімнату коридорного типу ОСОБА_6, склад сім'ї 4 особи, номер черги 217 по вул. Електричній, 13, кімн. № 9, житловою площею 18,6кв.м, гурт. без зняття з черги (а.с.62).

З довідки № 67/09 від 27.06.2012р. Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працює на Придніпровській ТЕС в котлотурбинному цеху № 1 з 23.05.1996 року на посаді машиніста енергоблока 7 (а.с.12).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1993 року, що підтверджується відомостями паспорту серії АЕ478044 (а.с.6).

З довідки КП "Житлове господарство Самарського району" ДМР № 546 від 25.02.2016р. вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, оснговний квартиронаймач його мати ОСОБА_10 знята з реєстрації 28.07.2014р. (а.с.20).

З довідки КП "Житлове господарство Самарського району" ДМР станом на 01 березня 2016 року по АДРЕСА_2 по комуним послугам немає (а.с.21).

Відповідно до довідки первинної профспілкової організації "ДТЕК Придніпрофська ТЕС" від 16.08.2016р. № 70 кімната у гуртожитку по вул. Електрична, 13, кім. № 9 ж/пл 18,6кв.м. була виділена ОСОБА_6 (пр.№ 28 від 01.04.1986р.) (а.с.63).

Особистий рахунок № 32-900043 відкрито на квартиронаймача ОСОБА_10 АДРЕСА_3, житлова площа 43/2/43,2/27,8, кількість проживаючих 1, що підтверджується витягом з особистого рахунку (а.с.71).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного.

Згідно з положеннями ст.ст. 21, 22, 41 та 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу, зокрема, придбати житло у власність в порядку, визначеному законом. Конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються державою і не можуть бути скасовані.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати) кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Відповідно до п.п..4, 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Відповідно до частини 3 ст.8 Закону передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини 5 ст.8 Закону передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 передбачає подання серед інших документів і копії ордеру про надання жилої площі у гуртожитку.

Згідно з п.п.10, 11 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»),

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Дійсно у позивача відсутній ордер на всі надані кімнати, що і чинить перешкоди у приватизації.

Проте, матеріалами справи підтверджено, що кімнати надані матері позивача з родиною на законних підставах.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку по вул. Електрична, буд. 13, дві кімнати №9, загальною площею 43,2кв.м.

Перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявлений позивачем спосіб.

Керуючись ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5761, 88, 130, 131, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, право на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Електрична, буд. 13, дві кімнати №9, загальною площею 43,2кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков