Єдиний унікальний номер 741/451/16
Провадження № 2/741/44/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 24 травня 2017 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого -судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Жирка О.В.

та позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, зазначивши, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 йому (позивачу) належить земельна ділянка площею 0,1436 га, яка розташована в с. Ясна Зірка Носівського району Чернігівської області. У 2014 році відповідач здійснив самозахоплення частини його приватизованої земельної ділянки. Він (позивач) звертався до сільської ради та відновив межі. Відповідач приходив битися, погрожував та двічі вдарив його (позивача). У вересні 2015 року відповідач знову переорав межу та приорав його (позивача) земельну ділянку площею 280 кв. м. На місцевість виходила комісія, проводила обміри, після чого відповідач звільнив належну йому (ОСОБА_1) земельну ділянку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 стверджував, що негативними діями на протязі 5 років відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн., та просив її стягнути з ОСОБА_2

У судове засідання відповідач не з'явився, не звертався до суду з заявою про відкладення розгляду справи, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд проводить заочний розгляд справи у відсутності відповідача за наявними у справі доказами, оскільки позивач не заперечував проти такого розгляду справи.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

У відповідності до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відповідно п. 2 ст. 152 ЦПК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає способи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, серед яких: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрував державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 4) , використовував та продовжує до цього часу використання ділянки площею 0,1436 га у власних цілях для вирощування сільськогосподарських культур, що сам визнав у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Рішенням Носівського районного суду від 13 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Вирішуючи питання відшкодування відповідачем моральної шкоди на користь позивача, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час розгляду справи позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, не надав жодного доказу наявності самої шкоди, її розміру та глибини душевних страждань, від конкретних дій ОСОБА_2

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди та про відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 213, 215, 226, 228 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В. Киреєв