Справа № 161/7381/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/696/17 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Киці С.І.,

секретар с/з - Черняк О.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2017 року у даній справі позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 грошові кошти за договорами позики від 15 литопада 2013 року в сумі 17 718 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 279 грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення із-за порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за договором позики змінити, скасувавши його в цій частині, та просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач та відповідач в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Апеляційний суд вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення в частині задоволення позовних вимог ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Із матеріалів справи убачається, що згідно розписки від 15 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_5 отримала в борг від ОСОБА_4 золото 585 проби вагою 521, 69 гр. і 11310,00 грн. та зобов'язалась повернути отримані цінності до 31 грудня 2013 року (а.с.32), згідно розписки від 15 листопада 2013 року відповідач отримала від позивача в борг золото 585 проби вагою 134,30 гр. і 6408,00 грн. та зобов'язалась отримані цінності повернути до 31 грудня 2013 року (а.с.33).

В своїй позовній заяві, поданій в суд 6 червня 2016 року, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_5 в її користь грошові кошти за договорами позики в розмірі 389178,90 грн.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_4 посилалася на те, що зі слів відповідачки їй стало відомо, що брухт золота, яку позивач передала відповідачу за договором позики, втрачено, а тому вона просила суд стягнути із позичальника ОСОБА_5 в її користь грошові кошти за договорами позики в розмірі 17718,00 грн. та збитки, завдані позичальнику у зв'язку із втратою виробів із золота, в розмірі 371460,90 грн., що еквівалентно вартості 134,30 грам золота та 521,69 грам золота.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики (частина 2 статті 1047 ЦК України) та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Водночас за своїм юридичним змістом укладений між сторонами договір є договором позики, а отже, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень частини 1 статті 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (частина 2 статті 184 ЦК України).

Предметом договору позики можуть бути як грошові кошти, так й інші рухомі речі, що визначені родовими, а не індивідуальними ознаками (як, наприклад, у позовах про витребування майна з чужого незаконного володіння). Тобто майно, яке є предметом позики, переходить у власність позичальника та перестає бути об'єктом власності позикодавця, який має право претендувати лише на повернення аналогічних за кількістю речей того ж роду і такої ж якості, а не того самого майна, що було передане в позику.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом договорів позики від 15 листопада 2013 року, укладених між сторонами в даній справі, окрім грошових коштів, є брухт золота, опис якого в наданих відповідачем розписках зводиться лише до характеристик його ваги та якості (проба). Тобто в розписках зазначено лише родові ознаки речей, які були надані в позику відповідачу. Жодних індивідуальних ознак як, наприклад, назва виробу, маркування, клеймування тощо, в розписках не зазначено.

Крім того, із досліджених судом розписок від 15 листопада 2013 року убачається, що позичальник ОСОБА_5 отримала в борг і зобов'язалась повернути саме золото в зазначених кількості та якості, а не його грошовий еквівалент.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики відповідно в розмірі 76048,72 грн. та 295412,18 грн., як еквівалент неповернутого золота, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрала не той спосіб захисту своїх порушених прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з дотриманням вимог закону і відповідають встановленим обставинам справи.

Статтею 1046 ЦК України чітко визначено, що у випадку позики речей, визначених родовими ознаками, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, тобто, вказаною статтею не передбачено стягнення з позичальника коштів, як збитків у випадку неповернення (втрати) речей, визначених родовими ознаками.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з позичальника ОСОБА_5 грошових коштів як еквівалент неповернутого брухту золота.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на неправильність рішення суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать і витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції частково задоволено вимоги позивача про стягнення коштів за договором позики, а тому суд відповідно до зазначених норм права стягнув судові витрати в користь позивачки пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Що стосується витрат на правову допомогу, то відповідно до п. 48 Постанови № 10 від 17.10.2014 року Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем в галузі права, регламентовано у пункті 2 ч. 3 ст. 79 , статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається із розрахунку - акту компенсації витрат на правову допомогу від 07.02.2017 року за договором про надання правової допомоги від 27.05.2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_2, останнім затрачено 20 годин часу, пов'язаного із підготовкою та розглядом даної справи, гонорар становить 10000 грн. (а.с.95).

На думку колегії суддів суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача в користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2017 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді