АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Скакун К.В.

за участю: ОСОБА_5 та її представника - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, відділу обліку та приватизації житла управління житлового господарства департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним та включення майна до складу спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, відділу обліку та приватизації житла управління житлового господарства департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним та включення майна до складу спадщини.

Вказувала на те, що її покійний чоловік - ОСОБА_12 та ОСОБА_6, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, провели обмін двокімнатної та однокімнатної квартир на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

справа №727/3097/15-ц головуючий у І-й інстанції Семенко О.В.

провадження 22-ц/794/115/17 суддя-доповідач: Міцней В.Ф

категорія:2/5

У грудні 1993 року вказана квартира, в якій проживало 5 осіб, була приватизована.

21 грудня 1994 року ОСОБА_6 одержала в управлінні по комунальній власності виконкому Чернівецької міської ради свідоцтво про право власності на житло, в якому зазначено, що їй належить 96% квартири, ОСОБА_12 -1%, ОСОБА_8 - 1%, ОСОБА_9 - 1% та ОСОБА_10 - 1%.

У 1998 році ОСОБА_13 звернувся з позовом до Ленінського районного суду м. Чернівці про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого ОСОБА_6

Під час розгляду цієї справи її чоловіку стало відомо про існування заяви від 30 вересня 1993 року, адресованої керівнику органу приватизації м.Чернівці, про приватизацію спірної квартири із розподілом часток між членами сім'ї у вищевказаному співвідношенні. Цю заяву чоловік не підписував і про її існування він взагалі не знав.

Оскільки заява про приватизацію спірної квартири підписана не ОСОБА_13, а іншою особою, то свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 слід визнати недійсним.

Крім того, їй стало відомо про те, що у власності чоловіка була квартира АДРЕСА_3, яка у спадкову масу після його смерті з невідомих причин не ввійшла.

На підставі договору дарування від 3 серпня 2007 року чоловік подарував цю квартиру своєму сину - ОСОБА_3 внаслідок застосування останнім до чоловіка психічного тиску.

Оскільки за життя ОСОБА_13 не було складено заповіту, то вона як спадкоємець першої черги має право успадкувати після його смерті належну йому частку в квартирі АДРЕСА_3.

Посилаючись на ці обставини, просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 3 серпня 2007 року між ОСОБА_13 і ОСОБА_3, та визнати за нею право власності на ? частину цієї квартири; визнати за померлим ОСОБА_13 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 та включити цю частку до складу майна, що підлягає спадкуванню після смерті ОСОБА_13; визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло НОМЕР_1 від 20 липня 1993 року в частині визначення частки ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 та визнати право власності за померлим ОСОБА_13 на 48% частини вказаної квартири і включити цю частку до складу майна, що підлягає спадкуванню після смерті ОСОБА_13

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що з 4 серпня 1970 року по 22 листопада 1996 року ОСОБА_13 та відповідачка ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі.

26 грудня 1996 року ОСОБА_13 зареєстрував шлюб з позивачкою ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т.1 а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 помер (т.1 а.с.10).

З копії листа Чернівецького КОБТІ від 19 вересня 2007 року вбачається, що ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 1994 року було придбано квартиру АДРЕСА_3, яку в подальшому він подарував сину ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 3 серпня 2007 року (т.1 а.с.82).

Згідно з ч.1 ст.24 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.3 ст.24 КпШС).

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Оскільки вказана квартира була придбана ОСОБА_13 до укладення шлюбу з ОСОБА_5, то вона не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, ОСОБА_13 мав право розпоряджатися спірною квартирою, зокрема подарувати її, без отримання на це згоди дружини.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що договір дарування зазначеної квартири був укладений ОСОБА_13 внаслідок застосування до нього тиску з боку відповідача ОСОБА_3

За змістом 231 ЦК України з вказаної підстави правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом однієї зі сторін правочину.

Оскільки позивачка ОСОБА_5 не є стороною оспорюваного договору дарування зазначеної квартири і укладенням цього договору її права не порушено, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Крім того, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_5 не надала суду належних та допустимих доказів.

З огляду на викладене безпідставними є і інші позовні вимоги ОСОБА_5, які пов'язані з вимогою про визнання договору дарування квартири недійсним.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 20 липня 1993 року в частині визначення частки ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1, та визнання права власності за померлим ОСОБА_13 на 48/100 частин цієї квартири і включення даної частки до спадкового майна.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації,що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви

громадянина.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 жовтня 1993 року наймач квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та члени її сім'ї: ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9 подали до органу приватизації м. Чернівці письмову заяву про передачу їм у спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 з розподілом часток наступним чином: ОСОБА_6 - 96%, ОСОБА_13 -1%, ОСОБА_8 - 1%, ОСОБА_9 - 1%, ОСОБА_10- 1% (т.1, а.с.180).

Розпорядженням органу приватизації від 17 грудня 1993 року НОМЕР_1 передано ОСОБА_6 та членам її сім'ї у спільну часткову власність вказану квартиру і на підставі цього розпорядження 20 грудня 1993 року їм видано свідоцтво про право власності на житло, в якому зазначено, що частка ОСОБА_6 становить 96%, ОСОБА_13 -1%, ОСОБА_8 - 1%, ОСОБА_9 - 1% та ОСОБА_10- 1% (т.1, а.с.179, 15).

На підставі договору дарування від 10 листопада 2008 року ОСОБА_6 подарувала свою частку у вказаній квартирі ОСОБА_3 (т.1, а.с.133-134).

Свої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в частині визначення частки ОСОБА_6 у цій квартирі ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що заяву про приватизацію спірної квартири підписано не ОСОБА_13, а іншою особою, і про її існування він взагалі не знав.

Проте доказів на підтвердження вказаних обставин позивачка не надала суду і її доводи ґрунтуються на припущеннях.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання заявника на клопотання ОСОБА_13 від 2 квітня 1998 року, яке було подано до Ленінського районного суду м. Чернівці, про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_13 про поділ майна подружжя до вирішення справи за його позовом до ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру частково недійсним (т.1, а.с.11-12), не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Чернівці від 7 лютого 2000 року позов ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_13 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 залишено без розгляду (а.с.52).

Крім того, наслідком порушення вимог ч.2 ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" може бути визнання приватизації недійсною. При цьому законодавством не передбачено визнання приватизації частково недійсною, а разом із цим свідоцтва про право власності частково недійсним.

Слід також враховувати, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення без вимоги скасування розпорядження органу приватизації про передачу житла у приватну власність не вирішує спір по суті.

Позивачка оспорює свідоцтво про право власності на спірну квартиру лише в частині визначення частки ОСОБА_6 і без пред'явлення вимоги про скасування розпорядження органу приватизації від 17 грудня 1993 року НОМЕР_1 про передачу цієї квартир ОСОБА_6 та членам її сім'ї у спільну часткову власність.

З урахуванням наведеного колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасуванню.

Керуючись ст.ст.304, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: