Справа №489/2752/16-ц 19.05.2017 19.05.2017
Провадження № 22ц/489/2752/16-ц Суддя першої інстанції Губницький Д.Г.
Справа№784/1254/17
Категорія 20 Суддя-доповідач апеляційного суду Бондаренко Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідачки

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2017 року ухвалене за позовом

ОСОБА_5

до

ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Тетяна Леонідівна про визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення коштів .

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, а 2/3 частини цієї ж квартири належали ОСОБА_6 9 червня 2015 року між ними та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу даної квартири. Проте частину вартості 1/3 частки квартири, яка належала позивачці ОСОБА_3 не оплатила. Крім того, вони домовились, що позивачка буде проживати в спірній квартирі до тих пір, поки у відповідачки не з'являться кошти, проте, остання такої домовленості не дотрималася та на дверях змінила замки, залишивши ОСОБА_5 без житла.

Посилаючись на те, що позивачку ввели в оману при вказаних обставинах, вона просила визнати зазначений правочин недійсним в частині продажу 1/3 частини спірної квартири між нею та відповідачкою та стягнути з покупця кошти в розмірі вартості цієї частки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 9 червня 2015 року недійсним в частині продажу ОСОБА_5 належної їй 1/3 частини цієї квартири ОСОБА_3 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивачка вказувала на законність, оскаржуваного рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п. 20 зазначеної постанови Пленуму, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що відповідно до довідки з реєстру речових прав станом на 2 листопада 2016 року ОСОБА_5 була власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12 листопада 2009 року, а ОСОБА_8 - власником 2/3 частин вказаної квартири, в порядку спадкування (а.с. 47-56).

9 червня 2015 року ОСОБА_5, як власник 1/3 частини, ОСОБА_8, як власник 2/3 частин продали квартиру АДРЕСА_1 за договором посвідченим 9 червня 2015 р. за реєстровим №1170 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. покупцю ОСОБА_3 (а.с. 61-62).

Районний суд, визнаючи вказаний договір недійсним в частині продажу ОСОБА_5 1/3 частини квартири, виходив з відсутності доказів отримання ОСОБА_5 від покупця ОСОБА_3 ціни за належну їй частку квартири в еквіваленті 5000 доларів США, та відсутності доказів поважності причин щодо прострочення виконання вказаного зобов'язання відповідачкою. Також суд враховував, що місце проживання позивачки зареєстровано в проданій квартирі, а відповідачка чинить їй перешкоди в проживанні за місцем реєстрації.

Вказані обставини за висновком суду свідчать про умисел ОСОБА_3 щодо введення позивачки ОСОБА_5 в оману стосовно несплати ціни договору під час його укладання та виконання.

Проте, з вказаним висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на доказах, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

В позовній заяві, позивачка вказує на те, що з відповідачкою в неї була домовленість про передачу вартості 1/3 частки квартири в розмірі 5000 доларів США через деякий час після укладання договору, тобто коли у відповідачки з'являться такі кошти, а до розрахунку позивачка ОСОБА_5 буде проживати в спірній квартирі. Позивачка вказувала, що такі обставини підтверджуються тим, що вона до теперішнього часу є зареєстрованою в проданій квартирі, проти чого відповідачка не заперечувала. Таким чином відповідачка ввела в оману ОСОБА_5, вказаних домовленостей не дотрималась, перешкоджає її проживанню в квартирі, вказану суму коштів за квартиру не сплатила.

Так із змісту оспорюваного договору купівлі продажу квартири та визначених сторонами його умов вбачається, що вказана квартира в цілому продана за ціною в сумі 149000 грн., яку продавці отримали від покупця під час оформлення договору, оскільки сторони встановили що умови договору щодо сплати ціни застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання (ч. 3 ст. 631 ЦК України).

Таким чином, частка вартості спірної квартири, яка належала позивачці становить 49666 грн. 67 коп. (149000 : 3 ), та згідно з вказаними умовами договору визначеними сторонами, сплачена продавцю до підписання вказаного договору.

Іншої ціни, за яку продавалась квартира, в договорі не вказано. Зазначена в договорі вартість квартири відповідно до незалежної її оцінки зробленої ТОВ «Незалежний центр оцінки експертизи та аналітики «Пи Кан» є оціночною вартістю, а не ціною проданої квартири за цим договором.

Також вказаний договір не містить умов на які посилається позивачка, відповідно до яких сторони домовились про відстрочення платежу на умовах проживання продавця в цій же квартирі, хоча сторони не позбавлені були можливості визначити вказані умови в договорі.

Відповідно до положень ст. 218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину, або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченні свідків.

Таким чином, на підтвердження своїх посилань про те, що продаж належної позивачці частки квартири фактично відбулася за 5000 доларів США, остання не надала належних та допустимих доказів, якими з урахуванням наведеної правової норми, можуть бути письмові докази.

При цьому, посилання суду на письмові пояснення ОСОБА_6, щодо розрахунку за квартири, також не можуть бути прийняті як письмовий доказ, оскільки фактично то є пояснення його як учасника процесу у даній справі (а.с. 142).

Наданий позивачкою до заперечень на апеляційну скаргу договір наміру від 30 березня 2015 року, про продаж спірної квартири за 23000 доларів США, також неможна прийняти до уваги, оскільки він підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_6, наміри про які йдеться у вказаному договорі не знайшли свого відображення в оспорюваному договорі купівлі-продажу, а тому він не має правового наслідку, саме для вирішення даного спору (а.с.226).

За такого, посилання суду на покази свідка ОСОБА_9 в частині ціни договору та того, що вказані кошти не були передані позивачці, протирічить наведеним вимогам закону.

Також безпідставним є посилання в рішенні суду на недоведеність відповідачкою поважності причини прострочення нею виконання зобов'язання щодо сплати ціни купленої нею у позивачки частки квартири, оскільки таких умов, а саме розстрочка платежу чи визначення певного строку сплати ціни, договором не передбачено. Навпаки, як зазначено раніше, в договорі визначено, що сторони розрахувались до його підписання.

В матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_3 про те, що їй відомо про реєстрацію продавця ОСОБА_5 в спірній квартирі, проти чого вона не заперечувала (а.с. 119). Проте, у вказаній заяві лише констатується факт реєстрації позивачки в спірній квартирі на час підписання договору, проти чого, в сенсі як перешкоди для укладення договору, відповідачка, як покупець, не заперечувала висловивши на те згоду у вказаній заяві.

Таким чином, мета складання вказаної заяви полягала не в необхідності підтвердження додаткових умов договору, а як необхідність для нотаріуса в роз'ясненні вимог закону щодо прав та обов'язків учасників угоди, в зв'язку з її укладанням, про що і зазначено у вказаній заяві.

Недоведеним також є факт перешкоджання відповідачки в проживанні ОСОБА_5 в спірній квартирі, на що послався суд, як на доведені обставини.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказала та пояснила в суді апеляційної інстанції, що через декілька днів після укладання договору, а саме 11 червня 2015 року ОСОБА_6 по телефону її повідомив про те, що 12 червня 2015 року вони замовили автомобіль, збирають речі та звільняють квартиру. В цей день відповідачка зі своїм представником ОСОБА_4 та родиною ОСОБА_10 приїхали до придбаного помешкання. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 збирали речі та грузили їх в автомобіль «Газель». В цей час відповідачка зустріла свого знайомого ОСОБА_11, і всі разом допомагали виносити речі позивачів по справі. Після погрузки речей, ОСОБА_6 передав ключі від квартири та з ОСОБА_5 поїхали на автомобілі, в який складали речі.

Вказані обставини звільнення квартири позивачкою та ОСОБА_6 підтвердили свідки ОСОБА_10, ОСОБА_12 та ОСОБА_11, допитані в суді апеляційної інстанції.

За вказаних обставин, добровільне звільнення спірної квартири її продавцями є доведеним, що також вказує на відсутність додаткових умов при укладанні оспорюваного договору та фактичну передачу спірного нерухомого майна покупцеві, як того вимагає положення ст. 655 ЦК України.

Звернення ОСОБА_5, на яке нею отримано відповідь Прокуратури Миколаївської області від 18 серпня 2016 року за № 15-32/5743-16, мало місце лише влітку 2016 року і саме по собі не є підтвердженням здійснення щодо неї неправомірних дій з боку відповідачки (а.с.227).

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини на які вона посилається.

Проте, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які на її думку існували, а саме додаткової домовленості між учасниками угоди щодо вартості 1/3 частки квартири та продовження її проживання в спірній квартирі, щодо яких її було введено в оману.

Враховуючи викладене, рішення районного суду, як таке, що грунтується на недоведених обставинах, що мають значення у справі, які суд вважав доведеними, на підставі п.2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, з ухваленням по даній справі нового рішення, про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2017 року в частині задоволених вимог та стягнення судового збору скасувати, в цій частині у справі ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу 1/3 частини квартири відмовити.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді Т.З. Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І. Темнікова