П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа - виконуючий обов'язки директора Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» ОСОБА_7, про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з відповідним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її звільнено з порушенням вимог статей 43 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_257/ed_2016_10_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 148 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_895/ed_2016_10_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 149 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2016_10_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>), а саме: не отримано попередньої згоди профспілкової організації на її звільнення; застосовано дисциплінарне стягнення без установлення строку для застосування дисциплінарного стягнення; застосовано дисциплінарне стягнення без отримання письмових пояснень; створено умови, що унеможливили звернення до суду з позовом про скасування наказу від 7 листопада 2014 року № 114 «Про дисциплінарне стягнення», який також прийнято з порушенням вимог статті 149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2016_10_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, зокрема без урахування ступеня тяжкості проступку, без установлення вини позивачки та шкоди, заподіяної проступком, без належної оцінки причин її відсутності на роботі, без урахування обставин, за яких вчинено проступок, а саме суттєве погіршення здоров'я та виконання контрольного доручення, без урахування її попередньої роботи.

ОСОБА_6 також зазначала, що внаслідок незаконного звільнення їй спричинено моральну шкоду, тому просила суд захистити її права та задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Справа в апеляційному порядку переглядалась неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду М. Києва від 23 червня 2016 року рішення районного суду скасовано, позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ від 7 листопада 2014 року № 114 «Про дисциплінарне стягнення», яким накладено на ОСОБА_6 догану. Визнано незаконним наказ від 26 листопада 2014 року № 295-П «Про звільнення ОСОБА_6.». Поновлено ОСОБА_6 на роботі на посаді начальника відділу роботи з персоналом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДК «Газ України») з 27 листопада 2014 року. Стягнуто з ДК «Газ України» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 листопада 2014 року до 23 червня 2016 року в розмірі 616696,33 грн без урахування обов'язкових платежів та внесків та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції.

23 січня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме пункту 3 частини першої статті 40, частини другої статті 148, частин першої та третьої статті 149 КЗпП України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_6 посилається на ухвали Верховного Суду України від 31 жовтня 2007 року, 19 серпня 2009 року, 2 червня 2010 року, 26 січня 2011 року та на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня, 21 та 23 грудня 2011 року, 1 лютого, 30 березня, 25 квітня, 24 травня, 1 серпня, 17 жовтня 2012 року, 25 та 29 березня, 22 травня, 16 жовтня 2013 року, 11 червня, 4 вересня, 13 листопада 2014 року, 17 червня, 8 жовтня, 24 грудня 2015 року (справи № 6-27146ск15, 6-30292ск15), 18 січня, 3 лютого, 2 березня, 6 квітня (справи № 6-5928ск16, 6-34910ск15), 27 квітня, 9, 22 та 30 червня, 6 та 14 липня, 4 серпня, 21 вересня, 3 лютого (справи № 6-35126ск15, 6-33369ск15), 7 листопада 2016 року, в яких, на думку заявниці, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваних судових рішень не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 3605 ЦПК України суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, суди установили, що ОСОБА_6 26 листопада 2014 року звільнена з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених Положенням про кадрову службу і правилами внутрішнього розпорядку відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2016_10_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

Наказу від 26 листопада 2014 року № 295-П «Про звільнення ОСОБА_6.» передував наказ від 7 листопада 2014 року № 114 «Про дисциплінарне стягнення», яким оголошено ОСОБА_6 догану за порушення Положення про кадрову службу і правила внутрішнього розпорядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_6 вже притягувалась до дисциплінарної відповідальності за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї Положенням про кадрову службу і правилами внутрішнього розпорядку, зокрема за наказом від 7 листопада 2014 року, та допустила черговий дисциплінарний проступок уже після притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани за наказом від 7 листопада 2014 року № 114 «Про дисциплінарне стягнення» застосовано до ОСОБА_6 без достатніх на те підстав.

Суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції та залишив у силі рішення суду першої інстанції, погодившись з його висновками.

Разом з тим у наданих заявницею для порівняння ухвалах судів касаційної інстанції зроблено такі висновки:

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року, 17 червня 2015 року, 3 лютого (справа № 6-35126ск15), 6 квітня (справи № 6-5928ск16, 6-34910ск15), 4 серпня 2016 року, 1 лютого, 1 серпня, 17 жовтня 2012 року та в ухвалі Верховного Суду України від 22 травня 2013 року суди касаційної інстанції, задовольняючи вимоги про поновлення на роботі, виходили з того, що скоєний працівником проступок не носив систематичного характеру;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, 11 червня 2014 року, 27 квітня, 30 червня, 7 листопада 2016 року та в ухвалі Верховного Суду України від 26 січня 2011 року суди касаційної інстанції виходили з того, що при звільненні працівника не було враховано вини працівника, ступеня тяжкості вчиненого проступку, обставин, за яких його було вчинено, попередньої роботи працівника. Крім того, дисциплінарне стягнення було застосовано поза межами строку, передбаченого законом;

- в ухвалах Верховного Суду України від 31 жовтня 2007 року, 2 червня 2010 року суди виходили з того, що роботодавець не звертався до профспілкової організації за отриманням згоди на звільнення працівника та звільнення відбулося без отримання такої згоди. Крім того, наказ про звільнення працівника був не мотивованим;

- в ухвалах Верховного Суду України від 19 серпня 2009 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року, 24 грудня 2015 року (справа № 6-27146ск15), 3 лютого 2016 року (справа № 6-33369ск15) суд виходив з того, що працівники належно виконували свої обов'язки, покладені на них посадовими інструкціями, трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та не вчиняли дисциплінарних порушень;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року суд виходив з того, що рішенням суду наказ про накладення дисциплінарного стягнення визнано незаконним, а доказів про вчинення працівником іншого дисциплінарного проступку, який передував безпосередньо звільненню та за який застосовувались інші заходи дисциплінарного стягнення, відповідач не надав;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня, 21 вересня 2016 року, 24 травня 2012 року, 21, 23 грудня 2011 року, 4 вересня 2014 року, суд виходив з того, що порушення, яке стало підставою для звільнення, було вчинене працівником до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року, 8 жовтня 2015 року, 9 червня 2016 року суд виходив з того, що наказ про винесення догани не містить відомостей щодо підстав притягнення працівника до такого виду стягнення та не містить фактів порушення функціональних обов'язків;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2011 року, 29 березня 2013 року, 2 березня, 6 липня 2016 року, 24 грудня 2015 року (справа № 6-30292ск15) суд виходив із того, що дисциплінарне стягнення було застосовано поза межами строку, передбаченого законом;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року суд визнав причини відсутності працівника на роботі поважними.

Таким чином, наведені судові рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції пункту 3 статті 40 КЗпП України, частини другої статті 148, частин першої та третьої статті 149 у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами розгляду яких постановлені надані для порівняння ухвали, наявні різні фактичні обставини.

Отже, порівняння наданих ухвал з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначене, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк