Справа № 140/593/16-ц Провадження № 22-ц/772/583/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб Великобушинської сільської ради Немирівського району, Немирівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину та Державного акту на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Просив суд визнати недійсним заповіт підписаний від імені покійної ОСОБА_6, яка померла 15 серпня 1997 року в с. Велика Бушинка, Немирівського району, Вінницької області на користь відповідача ОСОБА_4, посвідченого 22 липня 1997 року секретарем виконавчого комітету Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій виконавчого комітету Великобушинської сільської ради за №19.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія АВМ №847721, виданого Немирівською державною нотаріальною конторою на ім»я відповідача ОСОБА_4, відповідно до якого вона успадкувала земельний пай покійної матері ОСОБА_6, яка померла 15 серпня 1997 року.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ІІ-ВН №024031, виданий 22 березня 2002 року Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області на ім»я відповідача ОСОБА_4. Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, однак оскільки позивач ще з 2001 року знав про існування спірного заповіту та земельної ділянки(паю) належного його матері, відповідачами по справі було заявлено в судовому засіданні про застосування строків спливу позовної давності, а тому на підставі ч.4 ст.267 ЦК України відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо застосування до спірних правовідносин ч.4 ст.267 ЦК України виходячи з наступного.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що 22.07.1997 року секретарем Великобушинської сільської ради ОСОБА_7 було посвідчено заповіт ОСОБА_6, згідно якого остання заповіла належний їй сертифікат на земельну ділянку(пай), розміром 2.95 га, серії ВН №029770, який знаходиться в КСП «Жовтень» села Велика Бушинка Немирівського району ОСОБА_4 (а.с.11).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії спадкової справи №875/2000 до майна ОСОБА_6, міститься довідка №190 від 18.04.2000 року, видана виконкомом Великобушинської сільської ради про те, що після смерті ОСОБА_6, яка померла 15.08.1997 року залишилася спадщина, яка складається із сертифікату на земельну ділянку(пай), розміром 2.95 га, який знаходиться в КСП «Жовтень» села Велика Бушинка Немирівського району (а.с.39).

На імя відповідача ОСОБА_4, видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.08.2000 року на спірну земельну ділянку (пай), розміром 2.95 га, серії ВН №029770 (а.с.40).

Також, у спадковій справі є свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.03.2001 року на імя позивача ОСОБА_2 на 1/5 частину житлового будинку належного покійній ОСОБА_6 (а.с.45).

Згідно висновку судово-почеркознавчої та технічної експертизи експертизи №2166/2167/16-21 від 23.09.2016 року, підпис від імені ОСОБА_6 в оригіналі заповіту посвідченого посадовою особою Великобушинської сільської ради Немирівського району 22.07.1997 року, після слова «Підпис» у 15 рядку тексту заповіту виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів.

Підпис від імені ОСОБА_6 в оригіналі заповіту посвідченого посадовою особою Великобушинської сільської ради Немирівського району 22.07.1997 року, після слова «Підпис» у 15 рядку тексту заповіту виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою (а.с.50-52).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України , якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР , у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 01 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 01 січня 2004 року, застосовується ЦК УРСР (у редакції 1963 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР (у редакції 1963 року).

Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно з ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР 1963 року).

Крім того, статтею 75 ЦК УРСР 1963 року визначено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення»(чинної на час виникнення спірних правовідносин) судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, оскільки згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи підпис в заповіті ОСОБА_6 був виконаний іншою особою, то позов є доведений.

Однак, враховуючи що з часу посвідчення спірного заповіту пройшло майже 20 років, наявні в матеріалах спадкової справи документи свідчать, що позивач ОСОБА_2 ще з 2001 року проявивши принаймні розумну обачність міг і повинен був знати про існування спірного заповіту та земельної ділянки(паю) належного його матері, оскільки 13.03.2001 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на своє імя на 1/5 частину житлового будинку належного покійній ОСОБА_6

Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_2 зазначив, що покійна мати ОСОБА_6 на момент своєї смерті і задовго до неї постійно проживала разом з ним у будинку №17 по вул. Будьонного, с. Велика Бушинка, Немирівського району, Вінницької області, а також, що у позивача були в наявності всі правовстановлюючі документи з приводу її спадкового майна на житловий будинок, грошові заощадження тощо, що також дає підстави вважати, що йому було відомо про існування оспорюванного заповіту на час смерті матері (а.с.3-4).

Також, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 пояснила, що позивачу ОСОБА_2 з 2000 року було відомо про те, що земельна ділянка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки вони перебувають в родинних відносинах та неодноразово спілкувались при зустрічах з приводу спірної земельної ділянки, яку відповідач особисто обробляє.

Ураховуючи викладене, судом встановлено, що про порушене право позивач ОСОБА_2 дізнався ще в 2001 році, а тому встановлений ст. 71 ЦК УРСР 1963 року позивачем пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Зокрема, в матеріалах справи міститься заява відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності (а.с.55-56).

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ЦК України, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки слід було застосовувати чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР (у редакції 1963 року).

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб Великобушинської сільської ради Немирівського району, Немирівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину та Державного акту на земельну ділянку.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис ОСОБА_8

Судді: підписи ОСОБА_9

ОСОБА_10

Згідно з оригіналом: ОСОБА_8