Справа № 157/310/16-ц
Провадження №2/157/5/17
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2017 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря - Фесь Т.І.,

представників позивачки - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

третьої особи, яка заявляє самостійні

вимоги на предмет спору, - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно

в с т а н о в и в :

30 березня 2016 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог зазначає, що з відповідачем ОСОБА_6 проживала в зареєстрованому шлюбі з серпня 2005 року по травень 2013 року. Перших два роки вони проживали у її батьків АДРЕСА_1, а з 2007 року перейшли проживати у будинок батьків відповідача по вул. Комсомольська, 15 у м. Камені-Каширському, зробивши разом з чоловіком у цьому будинку ремонт за спільні кошти подружжя. За час перебування у шлюбі ними набуто у спільну сумісну власність рухоме майно, зокрема меблі та побутові прилади, яке відповідач добровільно поділити не бажає: набір меблів для кухні (кухонний гарнітур) вартістю 29000 грн.; електродуховку з газовим верхом - 4250 грн.; витяжку «Горенія» - 900 грн.; морозильну камеру «Свізер» - 2850 грн.; котел Р24 та матеріали і комплектуючі деталі для його встановлення - 6614 грн.; радіатори опалення - 2650 грн.; труби та змішувач - 1000 грн.; пральну машинку «Електролюкс» - 2950 грн.; акрилову ванну - 1900 грн.; душову кабінку - 3200 грн.; набір меблів для ванної - 7200 грн.; диван «Софійка» - 4100 грн.; шафу-купе - 6100 грн.; мяку частину «Кармен» - 8400 грн.; карнизи литі 3 шт. - по 300 грн. вартістю 900 грн.; люстру у зал - 3000 грн.; 4 металопластикові вікна по 1500 грн. вартістю 6000 грн.; 4 металопластикові вікна по 1000 грн. вартістю 4000 грн.; керамічну плитку у ванну кімнату, кухню, прихожу кімнату, туалет - 7500 грн.; ламінат у зал і кімнату - 2200 грн., а всього майна загальною вартістю 103714 грн. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна, виділивши їй в натурі: набір меблів для кухні (кухонний гарнітур) вартістю 29000 грн.; електродуховку з газовим верхом - 4250 грн.; витяжку «Горенія» - 900 грн.; морозильну камеру «Свізер» - 2850 грн.; пральну машинку «Електролюкс» - 2950 грн.; диван «Софійка» - 4100 грн.; мяку частину «Кармен» - 8400 грн.; а всього майна на суму 52450 грн. Окрім того зазначає, що 18 листопада 2007 року її мати ОСОБА_1 придбала спальний гарнітур, що складається з двоспального ліжка, шафи, трюмо та двох тумбочок, вартістю 8500 грн., який подарувала їй як своїй дочці, і цей гарнітур є її приватною власністю, у звязку з чим просить витребувати його з незаконного володіння відповідача ОСОБА_6 як її особисте майно, отримане в дар, а також просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Під час розгляду справи позивачка ОСОБА_5 уточнила позовні вимоги, про що її представник ОСОБА_2 подала заяву, в якій зазначається, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нажито наступні меблі, побутові прилади та майно: набір меблів для кухні (кухонний гарнітур) - 29000 гри.; електродуховка з газовим верхом - 4250 грн.; витяжка «Горенія» - 900 грн.; морозильна камера «Свізер» - 2850 грн.; котел Р24 та матеріали і комплектуючі деталі для його встановлення - 6614 грн.; радіатори опалення - 2650 грн.; труби та змішувач - 1000 грн.; пральна машинка «Електролюкс» - 2950 грн.; акрилова ванна - 1900 грн.; душова кабінка - 3200 грн.; набір меблів для ванної - 7200 грн.; диван «Софійка» - 4100 грн.; шафа-купе - 6100 грн.; мяка частина «Кармен» - 8400 грн.; карнизи литі 3 шт. - по 300 грн. вартістю 900 грн.; люстра у зал - 3000 грн.; 4 металопластикові вікна по 1500 грн. вартістю 6000 грн.; 4 металопластикові вікна по 1000 грн. вартістю 4000 грн.; керамічна плитка у ванну кімнату, кухню, прихожу кімнату, туалет - 7500 грн.; ламінат у зал і кімнату - 2200 грн., а всього майна загальною вартістю 103714 грн. Позивачка просить визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу з відповідачем, виділивши їй в натурі наступне рухоме майно: набір меблів для кухні (кухонний гарнітур) - 29000 грн.; електродуховку з газовим верхом - 4250 грн.; витяжку «Горенія» - 900 грн.; морозильну камеру «Свізер» - 2850 грн.; шафу-купе - 6100 грн.; диван «Софійка» - 4100 грн.; мяку частину «Кармен» - 8400 грн., а всього майна на суму 55600 грн., та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 її особисте майно, отримане в дар від матері, - спальний гарнітур вартістю 8500 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати.

Під час розгляду справи третя особа, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору, звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно. В обґрунтування вимог зазначає, що 25 травня 1973 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, від шлюбу є троє дітей: дочка - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, сини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час спільного проживання з ОСОБА_7 на правах спільної сумісної власності у 1979 році було закінчено будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд, що розташовані по вул. Комсомольська, 15 в м. Камені-Каширському. 08 грудня 2012 року її чоловік ОСОБА_7 помер у віці 62 років. Після смерті чоловіка все рухоме та нерухоме майно, яке належало їм з чоловіком як подружжю, вона прийняла у спадщину, оскільки діти подали заяви про відмову від спадщини на її користь. Майно, про поділ якого, як спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом, було придбано нею (ОСОБА_4І.) та чоловіком ОСОБА_7 за спільні кошти, отримані від підприємницької діяльності, дохід її від цієї діяльності становив за період з 2007 року по 2013 рік 650170 грн., а також за її та чоловіка кошти, отриманні як пенсійні виплати. З чоловіком вона проживала в злагоді, всі їхні прибутки зараховувалися до сімейного бюджету як спільні, а тому для підтвердження хто і що купував документи про придбання майна не зберігали. Третя особа ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності на наступне майно: набір меблів для кухні (кухонний гарнітур - 29000 грн., електродуховку з газовим верхом - 4250 грн., витяжку «Горенія» - 900 грн., морозильну камеру «Свізер» - 2850 грн., котел Р24 та матеріали і комплектуючі деталі для його встановлення - 6614 грн., радіатори опалення - 2650 грн., труби та змішувач - 1000 грн., пральну машину «Електролюкс» - 2950 грн., акрилову ванну - 1900 грн., душову кабінку - 3200 грн., набір меблів для ванни - 7200 грн., диван «Софійка» - 4100 грн., шафу-купе - 6100 грн., мяку частину «Кармен» - 8400 грн., карнизи литі 3 шт. - по 300 грн. вартістю 900 грн., люстру у зал - 3000 грн., 4 металопластикові вікна по 1500 грн. вартістю - 6000 грн., 4 металопластикові вікна по 1000 грн. вартістю - 4000 грн., керамічну плитку у ванну кімнату, кухню, прихожу кімнату, туалет - 7500 грн., ламінат у залі і кімнаті - 2200 грн., а всього на майно загальною вартістю 103714 грн., та стягнути на її користь з позивачки ОСОБА_5 судові витрати.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позові підстав і просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивачка ОСОБА_5 спільно нажите з відповідачем майно забрала, а меблі і побутова техніка, які остання просить виділити їй, належать матері відповідача, - ОСОБА_4, спальний гарнітур, який позивачка вважає її особистою власністю, є спільним сумісним майном сторін, оскільки мати позивачки подарувала лише частину коштів, затрачених сторонами на його придбання, і цей гарнітур знаходиться у відповідача.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 свої позовні вимоги підтримала повністю з викладених у її позовній заяві підстав і просила їх задовольнити, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 заперечила.

Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, дослідивши докази у справі, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_5 належить задовольнити частково, а в задоволені позовних вимог третьої особи ОСОБА_4 - відмовити, зважаючи на таке.

Згідно з розясненнями, наведеними у п.п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Окрім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом нормативних положень глав 7 і 8 СК України власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми, майно, набуте подружжям на час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд може не погодитись із запропонованим кожним із подружжя варіантом поділу такого майна, при цьому обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід суду за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що з 28 серпня 2005 року по 13 травня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них дітей немає.

За час шлюбу позивачкою та відповідачем було придбане наступне майно, яке є в наявності та підлягає поділу між ними: кухонний гарнітур вартістю 29000 грн., витяжка «Горенія» вартістю 900 грн., пральна машинка «Електролюкс» вартістю 2950 грн., меблі у ванну вартістю 7200 грн., диван «Софійка» вартістю 4100 грн., шафа-купе вартістю 6100 грн., спальний гарнітур вартістю 8500 грн., а всього майна на суму 58750 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка займалася підприємницькою діяльністю, що підтверджується довідками податкової інспекції. Відповідач періодично виїжджав на сезонні заробітки, про що не заперечили сторони, їх представники, і підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_10, пояснивши, що на заробітки виїздив разом з ОСОБА_6

Належність сторонам на праві спільної сумісної власності кухонного гарнітура, витяжки «Горенія», пральної машинки «Електролюкс», меблів у ванну, дивана «Софійка», шафи-купе та вартість цього майна, з якою особи, які беруть участь у справі, погодилися, підтверджується накладними на імя позивачки ОСОБА_5 № 3 від 02.12.2010 року, № 17 від 15.03.2010 року, № 76 від 20.12.2012 року, № 4 від 06.04.2011 року, та товарними чеками на імя позивачки від 08.07.2011 року, від 05.01.2010 року, які містять реквізити щодо назви товару, його вартості, часу придбання та імені особи, яка придбала майно, а також печатки продавця, а тому суд вважає їх належними та допустимими доказами. Ці докази третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4, заявляючи про своє право власності на вказане майно, не спростувала жодними доказами.

Доводи представника відповідача, ОСОБА_3 про те, що подані позивачкою накладні та товарні чеки написані останньою власноручно, бланки накладних взяті з однієї партії, оскільки містять одну й ту ж помарку в тому ж місці є припущеннями і не підтверджені жодними доказами.

Та обставина, що кухонний гарнітур, витяжка «Горенія», пральна машинка «Електролюкс», меблі у ванну, диван «Софійка», шафа-купе знаходяться у житловому будинку, який належить, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.06.2016 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.06.2016 року, на праві власності ОСОБА_4, і в якому, як пояснили в судовому засіданні представники сторін і не заперечила третя особа, з 2007 року по 2012 рік проживали сторони, за наявності наданих позивачкою доказів про придбання останньою цього майна, не свідчить про належність його третій особі ОСОБА_4

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте дружиною (чоловіком) за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю кожного з них.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 пояснила, що спірний спальний гарнітур придбала вона і подарувала дочці ОСОБА_5, а тому він належить останній на праві особистої власності.

Відповідач ОСОБА_5 заперечив проти належності спального гарнітура на праві особистої власності позивачці ОСОБА_5 і пояснив, що цей спальний гарнітур був придбаний під час шлюбу з позивачкою, мати останньої подарувала частину коштів на його придбання, решту грошей для його купівлі були їхні.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обовязку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю.

Будь-хто з подружжя може довести, що майно було придбане ним (нею) до шлюбу або під час шлюбу, але за його особисті кошти, і таким чином спростувати цю презумпцію.

За змістом наведеної правової норми стороння особа (не хтось з подружжя) може спростувати зазначену презумпцію заявивши відповідний позов про визнання за нею права власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

З пояснень свідка ОСОБА_11 вбачається, що її мати ОСОБА_1 під час шлюбу сторін подарувала її сестрі ОСОБА_5 спальний гарнітур у звязку з заміжжям.

Вартість спального гарнітуру, як пояснила в судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1, і підтверджується накладною № 27 від 18 листопада 2007 року, становить 8500 грн.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що була присутньою під час внесення частини оплати ОСОБА_1 за придбання меблевої спальні по місцю купівлі.

Згідно з накладною № 27 від 18 листопада 2007 року спальний гарнітур вартістю 8500 грн. був придбаний ОСОБА_1 у підприємця ОСОБА_13 Сама ОСОБА_1 з позовом про визнання за нею права власності на це майно не зверталася, оскільки пояснила, що подарувала спальний гарнітур дочці ОСОБА_5 у звязку з заміжжям останньої.

Станом на 2007 рік позивачка ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з відповідачем.

Згідно зі ст. 719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно.

Разом з тим, ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

З врахуванням наведеного, суд доходить висновку, що представниками позивачки не спростовано належними та достатніми доказами презумпцію права спільної сумісної власності на спірний спальний гарнітур, а тому цей гарнітур, за відсутності вимог про право власності на нього інших осіб (не сторін), є спільною сумісною власністю подружжя і його належить включити в обсяг спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу.

З пояснень в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 вбачається, що він допомагав позивачці вивозити з житлового будинку ОСОБА_4 телевізор, стіл, стільці, штори, тюлі, коробки з іншими речами.

Свідок ОСОБА_15 дав суду пояснення, що на прохання позивачки допомагав їй перевозити з житлового будинку ОСОБА_4 килими, стіл скляний, табуретки, іграшки для ялинки, телевізор, ящики з іншими речами.

З пояснень свідка ОСОБА_16 в судовому засіданні вбачається, що на прохання брата позивачки завантажував речі, які виносили з житлового будинку ОСОБА_4, зокрема люстри, сервізи, килими, постільну білизну, коробки з іншими речами.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що позивачка вивезла з житлового будинку ОСОБА_4 2 телевізора, 2 компютера, стіл кухонний, стіл маленький, штори з 5 вікон.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що позивачка ОСОБА_5 забирала з будинку свекрухи ОСОБА_4 телевізор та компютер, а свідок ОСОБА_18 дала пояснення, що позивачка забирала одяг, стільці, шпалери, плазмовий телевізор.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні вищевказані свідки не змогли пояснити коли саме мали місце вказані події, і сторонами не доведено придбання під час шлюбу ними іншого майна, про вивезення якого вказували свідки, не доведено місця його знаходження та вартості, а тому доводи представника відповідача ОСОБА_3 про те, що усе набуте подружжям під час шлюбу майно позивачка вже забрала, є безпідставними.

Доказів на підтвердження набуття сторонами у спільну сумісну власність іншого майна (крім кухонного гарнітуру, витяжки «Горенія», пральної машинки «Електролюкс», меблів у ванну, дивана «Софійка», шафи-купе, спального гарнітуру), яке б підлягало включенню в обсяг спільного сумісного майна подружжя при вирішенні питання про його поділ, суду не надано.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що позивачка показувала їй в житловому будинку ОСОБА_4 кухонний гарнітур, диван фіолетового кольору (диван «Софійка»), шкіряний диван, однак ким це майно та за чиї кошти було придбано їй не відомо.

Отримання позивачкою кредиту 26 травня 2008 року згідно з повідомленням відділення ПАТ «Ощадбанк», по якому колишня свекруха позивачки ОСОБА_4 та свекор ОСОБА_7 були поручителями, не може бути достатнім доказом придбання позивачкою ОСОБА_5 спірних вікон, які облаштовано в будинку ОСОБА_4

Наданий представниками позивачки товарний чек від 10.10.2012 року про придбання морозильної камери містить виправлення у графі «ціна», та у графі «разом» щодо вартості майна, а тому суд не вважає його належним доказом у справі, з огляду на те, що в судовому засіданні сторони, їх представники не досягли згоди щодо вартості морозильної камери.

Відсутність у товарному чеку про придбання карнизів литих від 10 грудня 2012 року (з врахуванням тих обставин, якщо підприємець працює без печатки) індивідуального податкового номера підприємця, ставить під сумнів достовірність цього розрахункового документа, тому суд його до уваги не бере.

Товарний чек від 15.09.2009 року на радіатори опалення з комплектуючими, котел на загальну суму 6614 грн. 45 коп., товарний чек від 20.11.2009 року на труби і змішувач на суму 1000 грн., товарний чек від 15.09.2009 року на радіатори опалення на суму 2650 грн., що встановленні у житловому будинку, що належить на праві приватної власності третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 за відсутності відомостей у них ким придбано таке майно, хто здійснював оплату за нього, з урахуванням місця обладнання цього майна (житловий будинок ОСОБА_4І.) не можуть бути достатніми доказами належності цього майна на праві спільної сумісної власності сторонам ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Наявний в матеріалах справи товарний чек на електродуховку, не містить дати придбання цього майна, що за відсутності інших доказів, позбавляє суд можливості встановити час придбання цього майна і його правовий режим.

Щодо поданого представниками позивачки товарного чека № 4 від 23.09.2011 року на мяку частину «Кармен», то в ньому містяться виправлення у прізвищі, імені по батькові покупця, а тому суд не вважає його достовірним та достатнім доказом на підтвердження придбання його позивачкою у період шлюбу.

Надані представниками позивачки фотосвітлини меблів, помешкання ОСОБА_4, компакт-диски з відео про весілля сторін, вигляд житлового будинку ОСОБА_4 ззовні та всередині, не можуть бути доказом належності спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності, а лише свідчать про наявність вказаного майна як такого. Те, що цього майна не було в житловому будинку ОСОБА_4 до проживання позивачки в цьому будинку, на що посилається представник позивачки ОСОБА_1, не свідчить про придбання його саме сторонами і належність його останнім на праві спільної сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що житловий будинок, в якому знаходиться спірне майно належить на праві власності третій особі ОСОБА_4 і будь-яких договорів про спільність майна, тощо, яке було використано для покращення умов проживання в цьому житловому будинку, зокрема облаштування керамічної плитки у ванній, кухні, прихожій, туалеті, ламінату у залі, які виділити в натурі не можливо, позивачкою не надано.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи думку сторін, а також дотримуючись вимог ч. 1 ст. 70 СК України, суд вважає, що належне сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя рухоме майно, що є в наявності, доцільно та необхідно поділити наступним чином: позивачці ОСОБА_5 виділити кухонний гарнітур вартістю 29000 грн., а інше майно, - витяжку «Горенія», пральну машинку «Електролюкс», меблі у ванну, диван «Софійка», шафу-купе, спальній гарнітур, загальна вартість якого 29750 грн., - залишити у володінні ОСОБА_6

За відхилення від частки ОСОБА_5 у спільному сумісному майні, необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_6 грошову компенсацію, яка є незначною, на користь позивачки у розмірі 375 грн.

На думку суду, такий поділ є справедливим і не порушує засади розумності та добросовісності, що передбачені ст. 3 ЦК України.

Оскільки на таке майно, як кухонний гарнітур, витяжку «Горенія», пральну машинку «Електролюкс», меблі у ванну, диван «Софійка», шафу-купе, спальній гарнітур, судом визнано режим права спільної сумісної власності подружжя, то у задоволені позову третьої особи ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на це майно належить відмовити.

Не можуть бути належним доказом на підтвердження права власності на майно, що поділено між сторонами, і на підтвердження придбання такого майна третьою особою та її чоловіком, довідки про розмір доходів останніх від підприємницької діяльності та від отримання пенсії. Ці документи свідчать про майновий стан третьої особи, її чоловіка, і за відсутності інших доказів, не є підтвердженням належності ОСОБА_4 спірного майна, яке визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом ст. 3 ЦПК України захисту підлягають порушені, невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси особи.

Зважаючи на те, що судом не визнано права спільної сумісної власності сторін на інше спірне майно, про яке заявлено в позові третьою особою ОСОБА_4 і яке знаходиться у її житловому будинку, суд доходить висновку, що право власності останньої не порушується, тому підстав для задоволення її позовних вимог у вказаній частині також немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Згідно з розясненнями, наведеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві обєднано кілька самостійних вимог майнового характеру, повязаних між собою, то, враховуючи, що обєктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Позивачкою ОСОБА_5 заявлені вимоги на суму 64100 грн., судом задоволено її позовні вимоги на суму 29375 грн. Отже, відшкодуванню підлягає 45,83% судових витрат.

При подачі позову до суду сплаті позивачкою підлягали судові витрати у розмірі 641 грн., понесення яких підтверджується документально.

Окрім того, позивачкою були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера та розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, в розмірі 150 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи обсяг наданої позивачці правої допомоги, що полягала у виготовлені позову та участі адвоката ОСОБА_2, яка була допущена ухвалою суду до участі у справі як представник позивачки і як особа, яка надає позивачці правову допомогу, в судових засіданнях, суд вважає судові витрати в розмірі 8000 грн. обґрунтованими.

Отже, з урахуванням тих обставин, що позов ОСОБА_5 задоволено на 45,83%, з відповідача на її користь належить стягнути понесені судові витрати у розмірі 4028 грн. 92 коп. (641 грн. + 8000 грн. + 150 грн. = 8791 грн. х 45,83/100 = 4028 грн. 92 коп.).

Відповідачем ОСОБА_6 понесені судові витрати, повязані з наданням правової допомоги у розмірі 7440 грн. 10 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера та актом здачі-прийомки наданих послуг з наведенням детального розрахунку.

Надана відповідачеві правова допомога полягала в участі адвоката ОСОБА_3, який був допущений ухвалою суду до участі у справі як представник відповідача та як особа, яка надає правову допомогу, в судових засіданнях.

Враховуючи обсяг наданої допомоги, витрати повязанні з наданням такої допомоги в розмірі 7440 грн. 10 коп. суд вважає обґрунтованими.

З урахуванням пропорційності позовних вимог, в задоволені яких позивачці було відмовлено, з позивачки ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_5 належить стягнути понесені останнім судові витрати на правову допомогу в розмірі 4030 грн. 30 коп. (7440 грн. 10 коп. х 54,17/100 = 4030 грн. 30 коп.).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності та виділити їй із спільного майна подружжя у приватну власність набір меблів для кухні (кухонний гарнітур) вартістю 29000 грн. (двадцять девять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за її частку у спільному майні (побутових речах, меблях) у сумі 375 грн. (триста сімдесят пять гривень).

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 4028 грн. 92 коп. (чотири тисячі двадцять вісім гривень 92 копійки).

Стягнути з ОСОБА_5 на корить ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 4030 грн. 30 коп. (чотири тисячі тридцять гривень 30 копійок).

В решті позову ОСОБА_5 відмовити.

У позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області через Камінь-Каширський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_20