РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2017 року Франківський районний суд м. Львова у складі

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Турчак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_6, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником квартири №1 та квартири №2 чотирьохквартирного житлового будинку №12а по вулиці Спокійна в м. Львові. Зазначає, що разом з ним в квартирі №1 проживає колишній чоловік його матері, ОСОБА_7, ОСОБА_3. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був розірваний в 2012 році. Відповідно до ч.З ст.64 ЖК УРСР, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сімї. Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК УРСР. Таким чином відповідач не являється членом моєї сім'ї (ні за нормами Сімейного кодексу України ні за нормами Житлового кодексу УРСР), безоплатно користується належним позивачу на праві приватної власності житлом, не сплачує за комунальні послуги, хоча користується ними можливо навіть більше ніж він, витрат по веденню домашнього господарства не несе, спільного з нам господарства не веде, споживає продукти харчування, та своєю неадекватною поведінкою, особливо в стані алкогольного сп'яніння унеможливлює подальше спільне з ним проживання. Ці та інші дії відповідача порушують права позивача не лише, як власника квартири але і, як особи яка в ній проживає разом з відповідачем. Просить прийняти рішення про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. Скориставшись своїм правом та уточнивши позовні вимоги, просить прийняти рішення про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, зняти з реєстрації ОСОБА_3 зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_6, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності, які в подальшому уточнив. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що під час спільного подружнього життя з відповідачкою ОСОБА_7 придбано на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 липня 2001 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 квартиру №2 в будинку №12/а по вул.Спокійна в м.Львові. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 березня 2004 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 відповідачкою ОСОБА_9 придбано квартиру АДРЕСА_2. Таким чиномАДРЕСА_3 в будинку №12/а та квартира АДРЕСА_4 є обєктом спільної сумісної власності, оскільки придбана відповідачкою під час шлюбу за наші спільні кошти. Крім того, відповідно до договору міни квартир, посвідченого 27 серпня 1999 року приватним нотаріусом ОСОБА_5, квартира №1 в будинку №12/а по вул.Спокійна в м.Львові належить на праві власності відповідачці ОСОБА_9

Додатково зазначає, що оскільки вказані квартири знаходились в зблокованому житловому будинку №12 та 12а по вул.Спокійна в м.Львові вони з відповідачкою вирішили обєднати та реконструювати дві квартири під номером 2 в будинках №12 та 12а та розширити за рахунок обєму горища та перепланування квартири №1 в будинку 12а. Розпорядженням Франківської районної адміністрації №919 від 21.06.2005 р. «Про обєднання, реконструкцію двох квартир під №2 на вул.Спокійній, 12 і 12а та розширення за рахунок обєму горища і перепланування квартири №1 в будинку 12а» дозволено здійснити реконструкцію, обєднання та розширення за рахунок обєму горища квартир №2 та №2 в зблокованих будинках 12 та 12а на вул. Спокійна, а також обєднання з ними та розширення за рахунок цоколя квартири №1 у будинку 12а із збереженням двох окремих входів, згідно з проектними пропозиціями. Відповідно до п.2.1.1.Розпорядження Франківської районної адміністрації від 21.06.2005 р. за № 919 р. квартирні номери 1 і 2 в будинку 12а на вул.Спокійній - ліквідувати, квартирний номер 2 в будинку 12 на вул.. Спокійній - ліквідувати. Реконструкція будинку №12а та квартири АДРЕСА_5 була завершена в 2006 році. Реконструкція будинку №12а та квартири АДРЕСА_6 зроблена під час перебування відповідача ОСОБА_7 з позивачем у шлюбі, то відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що він зареєстрований в будинку №12а, там постійно проживає в окремій кімнаті на другому поверсі, площа якої становить 12 кв.м і користуюся душовою кімнатою та туалетом та кухнею на першому поверсі. Про те що між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири № 1 в будинку №12а , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу шостого грудня 2012 р. та укладено договір дарування квартири АДРЕСА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6 сімнадцятого грудня 2012 року він дізнався після отримання позовної заяви ОСОБА_2 до нього про виселення. Під час укладення договору дарування відповідачем ОСОБА_7 (колишнє прізвище ОСОБА_9) Л.Г. квартири АДРЕСА_8 своєму синові ОСОБА_2 приватний нотаріус Львівського нотаріального округу ОСОБА_5 не перевірила наявності технічного стану вказаної квартири, а поклався на старі документи, які на час дарування не відповідали дійсності, а по старому технічному паспорту на вказану квартиру посвідчив такий договір. На час укладення договору дарування квартира АДРЕСА_9 вже не існувала. Ті самі дії вчинено при укладенні договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6, ОСОБА_10 чином, Договір дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_5І квартири № 2 по вул.. Спокійна в м. Львові є недійсним та Договір дарування від 17 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_6 є недійсним.Отже, відповідач ОСОБА_2 не може бути власником квартири №1 та квартири № 2 в будинку №12а, оскільки такі квартири не існують від 2006 року. Просить суд, задоволити його зустрічну заяву в повному обсязі. Визнати будинок №12а та квартиру АДРЕСА_10 об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати договір дарування, посвідчений шостого грудня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №4792 недійсним та скасувати його. Скасувати рішення про державну реєстрацію від 07.12.2012 р. та скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_11, зареєстроване ОКП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 07.12.2012 p., реєстраційний номер 384576116, номер запису:21900 в книзі :39. Визнати договір дарування, посвідчений сімнадцятого грудня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №2267 недійсним та скасувати його. Скасувати рішення про реєстрацію від 21.12.2012 р. та скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_12, реєстраційний номер 38601898, номер запису 5055 в книзі :1. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_13 залишити без задоволеня за безпідставністю. Визнати Шлюбний договір в частині квартира належній ОСОБА_3 на підставі договору міни від 27.08.1999 р. посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2700, квартира №1 (один) в будинку №12-а (дванадцять «а») по вул.Спокійній в м. Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить34,6 кв.м, квартира належна ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 16.07.2001 p., посвідченого ОСОБА_5 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2441, квартира №2 (два) в будинку № 12»а» (дванадцять «а») по вул.Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 26,2 кв.м., квартира належна ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, від 26.03.2004 року, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1102, квартира №2 (два) в будинку №12 (дванадцять) по вул. Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 20,3 кв.м до квартири належить комора в підвалі площею 19,4 кв.м., посвідчений ОСОБА_11, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 25 березня 2011 року, є лише особистою власністю ОСОБА_9- недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, уточненнях до позовних вимог. Просять суд первісний позов задоволити в розмірі вказаному у заяві про уточнення позовних вимог у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити у звязку із її безпідставністю.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позов ОСОБА_2 заперечили, надали пояснення, аналогічні викладеним у фабулі зустрічних вимог, змін і доповнень до зустрічного позову. Просять зустрічні уточнені вимоги задовольнити в повному обсязі, у задоволенні первісного позову просять відмовити.

Відповідач по зустрічній позовній заяві ОСОБА_7 та її представник в судовому засіданні повністю заперечили зустрічні позовні вимоги, просять у задоволенні таких відмовити, оскільки позивач є колишнім чоловіком відповідачки, жодного відношення до її майна не має, оскільки згідно умов укладеного шлюбного договору вона на власний розсуд володіє, розпоряджається та користується своїм майном. Просять первісний позов задоволити.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду, подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду, подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Представник третьої особи ОКП «БТІ та ЕО» в судове засідання не зявився та не надав суду жодних пояснень про своє відношення до позову. Суд заслухавши думку учасників процесу вирішив слухати справу без участі третіх осіб на підставі наявних в матеріалах справи доказах на підставі ст.169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, експерта, висновок експерта, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позови, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебуваючи у шлюбі зареєстрованому 01.10.1997 року Личаківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова, про що зроблено актовий запис про реєстрацію шлюбу №355 уклали шлюбний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 Згідно умов даного шлюбного договору, майно, згідно переліку, яке нажите сторонами договору за час шлюбу є лише особистою власністю ОСОБА_9 Зокрема до складу майна належать: квартира, належна ОСОБА_9 на підставі договору міни від 27.08.1999 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстрованого в реєстрі за №2700, квартира №1 (один) в будинку №12-«а» (дванадцять - «а») по вул. Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 34, 6 кв.м.; квартира, належна ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстрованого в реєстрі за №2441, квартира №2 (два) в будинку №12-«а» (дванадцять - «а») по вул. Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 26, 2 кв.м.; квартира, належна ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 зареєстрованого в реєстрі за №1102, квартира №2 (два) в будинку №12 (дванадцять) по вул. Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 19, 4 кв.м.; автомобіль БАЗ модель А079.14 Автобус-D, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) 38122585L72360 Y7FA817 колір жовтий реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 063783 видане 26.03.2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ; автомобіль БАЗ модель А079.14 Автобус-D, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) 38122585L72147 Y7FA756 колір жовтий реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 057419 видане 29.01.2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ; автомобіль БАЗ модель А079.14 Автобус-D, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) 38122595L700789 Y7FA041 колір жовтий реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 083874 видане 16.09.2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ.

Згідно п.3 даного шлюбного договору майно, яке належить сторонам договору до вступу в шлюб, а також одержане сторонами договору під час шлюбу в дар та в порядку спадкування є особистою власністю кожного з подружжя.

Згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від 29 жовтня 2012 року шлюб, укладений 01 жовтня 1997 року у Личаківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 (актовий запис №355) розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_9 прізвище змінено на «Шкоропад».

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Статтею 316 ЦК визначено поняття права власності, яким є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відтак, як встановлено судом, 06 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири №1 (один) у будинку №12а (дванадцять а) по вулиці Спокійній у місті Львові посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстровано в реєстра за №4792. Згідно договору дарування зазначена квартира в цілому складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 34, 6 кв.м., житлова площа становить 21, 8 кв.м.

Крім того, 17 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири №2 (два) у будинку №12-а (дванадцять-а) по вулиці Спокійній у місті Львові посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 зареєстровано в реєстра за №2267. Згідно договору дарування зазначена квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 26, 2 кв.м., житлова площа становить 11, 8 кв.м.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України. якщо його вчинено особою під впливом тяжкої неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Тяжким обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа(фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки, а особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на тих умовах.

Згідно з вимогами вимог ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин справи, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналогічне положення прописано і в пунктах 20, 23 роз'яснень вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, де зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною.

Відповідачка по зустрічній позовній заяві ОСОБА_7 в судовому засіданні неодноразово зазначала, що при укладенні оспорюваних договорів дарування повністю довіряла та довіряє своєму синові, із змісту оспорюваних договорів дарування вбачається, що такі укладені та посвідчені у в приміщенні нотаріальних контор, жодних умов щодо покладення на сторін будь-яких обов'язків не передбачалось. Зміст договорів були підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена, що повністю відповідає дійсності. В судовому засіданні сторони також не заперечили того факту, що дійсно вони уклали договір дарування і досягли всіх істотних умов, які передбачені умовами договору.

Суд приходить до висновку, що договори дарування були укладені у відповідності до вимог цивільного законодавства. Оскільки з самого змісту договорів дарування вбачається що їх суть, правові наслідки та умови їх настання були роз'ясненні дарувальнику в тому числі із зазначенням тих обставин, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Належність вчинення цих договорів та добровільність волевиявлення ОСОБА_7 на укладення цих договорів підтверджується також і письмовими нотаріально посвідченими поясненнями приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Крім того, із власноручно написаних заяв, поданих та зареєстрованих ОСОБА_7 приватним нотаріусам Львівського міського нотаріального округу, що ОСОБА_7 мала намір саме подарувати позивачу ОСОБА_2 дані квартири. Таким чином, покликання відповідача ОСОБА_3 про те, що договори дарування є недійсними, оскільки про їх існування не знав та на необхідність додержання спеціальних правил при даруванні майна, що є у спільній власності є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вище встановленими судом фактами, що стосуються права власності спірного майна, а саме квартир, що були предметом договорів дарування.

Позивачка в своїй позовній заяві вказувала, що при укладенні договору дарування підстав не довіряти своєму синові про те, що він буде її доглядати на старості та надавати необхідну допомогу не було, проте після укладення такого договору відношення його змінилось, він став нетерплячий, дратівливий, часто вчиняв сварки та через короткий час став вимагати покинути квартиру, поміняв вхідні замки, а тому вважає, що договір було укладено під впливом обману і дану обставину вважає такою, що зобов'язує суд визнати такий правочин недійсним.

Із змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що такий укладений та посвідчений у в приміщенні нотаріальної контори, жодних умов щодо покладення на відповідача будь-яких обов'язків не передбачалось. Зміст договору був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена.

В судовому засіданні сторони також не заперечили того факту, що дійсно вони уклали договір дарування і досягли всіх істотних умов, які передбачені умовами договору.

Тому суд приходить до висновку, що договори дарування були укладені у відповідності до вимог цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А відтак, оскільки жодних переконливих доказів про те, що ОСОБА_4 під час складання та укладення оспорюваних договорів дарування, тобто у момент вчинення правочинів перебував в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивачем по зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 не надано, суд вважає, що ОСОБА_4 зробила особисті розпорядження щодо належного їй майна вільно, що відповідало її внутрішній волі, а тому нема підстав для визнання договорів дарування недійсними з підстав, передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України.

Згідно ч.1 п.1 ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2, обдарований за договором дарування р.№4792/06.12.2012 посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_5, в Обласному КП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_14 реєстраційний номер 38457616, номер запису 21900 в книзі 39, та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2, обдарований за договором дарування р.№2267/17.12.2012 посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_6, в Обласному КП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_15 реєстраційний номер 38601898, номер запису 5055 в книзі 1, чим фактично прийняв дар у свою власність.

В супереч твердженням відповідача ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 вчинив дії щодо фактичного прийняття у власність подарованого майна, та у встановлений законом спосіб оформив на себе право власності на спірні квартири та здійснив відповідну державну реєстрацію своїх прав. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 на законних підставах набув у власність квартиру №1 та №2 у будинку №12а по вул.Спокійній у м.Львові.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №1523 від 03.12.2012 року виданої ЛКП «Навколо Базару» АДРЕСА_16 в квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається також, що відповідач ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі без згоди позивача. Відповідач ОСОБА_3 хоча і зареєстрована у даній квартирі за згодою попереднього власника ОСОБА_7, не здійснює оплати житла, ігнорує вимоги щодо усунення перешкод в користуванні ОСОБА_2 своєю квартирою.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна.Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартиривизначеніст.383 ЦК Українитаст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зі змісту ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.ст. 355, 356 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповідності до частини 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз»яснень п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону( особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України).

Тобто, підставою для визнання члена сім»ї власника втратившим право на користування жилим приміщенням, є його відсутність протягом року без поважних на це причини. А відтак, вирішуючи спір, суд повинен з»ясувати причини відсутності члена сім»ї власника житла. Як встановлено судом ОСОБА_3 не є членом сімї ОСОБА_2, оскільки такий є колишнім чоловіком його матері ОСОБА_4, шлюб між якими розірвано 29.10.2012 року, що підтверджується рішенням Франківського районного суду м.Львова від 29.10.2012 року справа №1326/7854/2012.

Виходячи із фактично встановлених обставин справи щодо права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, того, що відповідач ОСОБА_3 в даній квартирі проживає без його згоди, не оплачує комунальні послуги, своєю поведінкою чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_2 даною квартирою, чим порушують його право власності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_17. Позовна вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача не може бути задоволена, оскільки правовим наслідком виселення особи з приміщення є зняття її з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні відповідними державними органами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд виходив з того, що з досліджених і оцінених судом показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 не вбачається, що оспорювані договори дарування та шлюбний договір є недійсними. У зязку з чим суд прийшов до переконання, що на момент укладення вказаних договорів усі його істотні умови було передбачено, з»ясовано та перевірено вільну волю сторін договорів, які погодились зі всіма істотними умовами договорів, укладені договори були добровільно підписані сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договорів, їм було розяснено усі наслідки підписання таких договорів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд враховує висновок експерта №941 від 23.06.2016 року судової будівельно-технічної експертизи згідно якого реконструкція квартир №1 та №2 в будинку №12 і квартири АДРЕСА_18 мала місце, однак встановити в якому році проводилась реконструкція квартир експертним шляхом не надається можливим, що було підтвердження експертом ОСОБА_15 в судовому засідання. Відтак, надавши належну правову оцінку зазначеному висновку експертизи суд приходить до переконання, що твердження позивача по зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 про те, що станом на момент укладення оспорюваних ним договорів вказані квартири не існували не можуть бути покладені судом в основу рішення, оскільки такі не стосуються предмета доказування.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що показаннями свідків не підтверджено умисних дій обдарованого, направлених на обман дарувальника. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про здійснення ОСОБА_2 обманних дій по відношенні до ОСОБА_7 при укладанні даного договору. Оскільки, позивачем по зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 при зверненні до суду, а також в ході розгляду справи не надала суду об'єктивних доказів, які б свідчили про наявність підстав визнання договору дарування недійсним, а також визнання шлюбного договору недійсним суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Згідно вимог ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.16, 383, 391 ЦК України, ст.ст.4, 10, 11, 27, 31, 60,169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_17.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три гривні) грн. 60 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

У задоволені обєднананого зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_6, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Мартьянова С.М.