Справа № 415/900/17
Провадження № 2/415/661/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в інтересах її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи: Лисичанська міська рада, Служба у справах дітей Лисичанської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивачОСОБА_5 ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2, в інтересах її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - служба у справах дітей Лисичанської міської ради.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. У зазначеному будинку також зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 та її неповнолітні діти - ОСОБА_3, ОСОБА_4. Відповідачі не проживають у зазначеному будинку з 2012 року. У зв'язку з реєстрацією відповідачів у будинку, позивач змушена сплачувати за них комунальні послуги. На підставі викладеного позивач змушена звернутись до суду.

Позивач, ОСОБА_1,в судовому засіданні позов підтримала, та просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє також в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Третя особа Лисичанська міська рада, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, від представника третьої особи ОСОБА_6, надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Третя особа Служба у справах дітей Лисичанської міської ради, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, від представника третьої особи ОСОБА_7, надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Розглянувши відомості про належне повідомлення учасників процесу про час, дату та місце розгляду справи, враховуючи заяви третіх осіб та відповідача, яка також діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_8 пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1, та є сусідкою позивача. Крім того, відповідач є подругою її доньки та хрещеною матір'ю її онука. Тому її донька спілкуються з відповідачем по скайпу. Отже, їй відомо що ОСОБА_2 з дітьми виїхала у 2012 році в інше місце на заробітки. Наразі перебуває у Російській Федерації. Повертатися до Лисичанська не збирається.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_9 пояснила, що вона є донькою позивача та рідною сестрою відповідача. Мешкає вона з матір'ю окремо проте часто заходить у гості. Їй відомо, що ОСОБА_2 з дітьми виїхала з Лисичанська у 2012 році. Наразі мешкають у Російській Федерації. Зазначила, що спілкуються з відповідачем по скапу. Повертатися до Лисичанська сестра з дітьми не збирається.

Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 29.02.2008 року спадкоємицею майна ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року є його дружина ОСОБА_1. Спадкове майно складається з житлового будинку № 123 з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17970642 від 04.03.2008 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно копії домової книги за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4.

Як вбачається з довідки від 07.02.2017 року, виданої головою вуличного комітету, за адресою: АДРЕСА_2 до складу родини входять: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4. ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми за даною адресою не мешкають з 2012 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Вимогами статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності ( ст. 31 ЦК України).

Обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ст.29 ЦК України.

Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Суд зауважує, що в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2, яка діє також в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, позовні вимоги про визнання її та синів такими, що втратили право користування житловим приміщенням визнала повність.

Згідно приписів ч.ч.1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи . У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З наданої до суду заяви відповідача про визнання позову вбачається, що визнання позову не суперечить закону чи порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси, оскільки позивач разом з дітьми мешкають в Російській Федерації.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Реєстрація місця проживання доньки та онуків у будинку, який належить на праві приватної власності позивачу, безперечно, обмежує його права власника по користуванню нерухомим майном, оскільки позивач вимушений самостійно нести витрати по утриманню житла і сплаті комунальних послуг.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги визнання позову відповідачем, відсутність відповідача в спірному будинку разом з дітьми понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 7 вказаного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому житловому будинку.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 321, 391, 405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в інтересах її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи: Лисичанська міська рада, Служба у справах дітей Лисичанської міської ради- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 06 березня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко