Справа № 463/6154/13-ц
Провадження № 2/463/15/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючогосудді Шеремети Г. І.

при секретарі с/з- Козак О.В.

за участю позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Якимів Наталії Богданівни про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнили, остаточно просили визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_8 30 грудня 2009 року на користь ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав в повному обсязі. Додатково пояснив, що є онуком заповідача по лінії батька, ОСОБА_9, який помер в ІНФОРМАЦІЯ_2. ІНФОРМАЦІЯ_2 бабця ОСОБА_8 склала заповіт на користь ОСОБА_4. Вважає, що такий заповіт склала в момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій. Підставами для такого твердження вважає те, що остання була особою похилого віку, лікувалась, після смерті сина, ОСОБА_9, поводила себе неадекватно, не впізнавала людей, мала галюцинації. За життя обіцяла залишити спадщину батькові позивача, однак під тиском ОСОБА_4, склала заповіт в її користь. З розповідей родичів та знайомих, а також і свого батька знав про те, що бабця ОСОБА_8 була не зовсім адекватною - могла безпричинно кричати, говорила про те, що спілкується з душами.

Представник позивача дав аналогічні пояснення. Крім того, пояснив, що відповідач ОСОБА_4 з метою заволодіння спадковим майном забрала спадкодавця за місцем свого проживання, де остання і померла. В судовому засіданні заявляв клопотання про призначення двох експертиз: судової експертизи відео- та звукозапису та судово-психіатричної, однак в задоволенні таких було відмовлено. Протягом усього часу розгляду справи судом було задоволено усі клопотання про витребування медичних документів із зазначених медичних установ, отримані, долучено до матеріалів справи, а відтак вжито усіх можливих заходів щодо сприяння обом сторонам у процесі збирання доказів.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання з розгляду даної справи не з'явилася з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. До судового засідання від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов визнає в повному обсязі та просить задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що ОСОБА_8 була її матірю, коли остання не могла себе обслуговувати, вона забрала її до себе і доглянула до смерті. Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є сином та донькою, відповідно, її рідного брата, який помер ще до смерті спадкодавця ОСОБА_8 у ІНФОРМАЦІЯ_2. Тобто, позивачі є онуками спадкодавеці. На її думку, мати розпорядилась майном таким чином, оскільки її син ОСОБА_9 (батько позивачів) помер. Крім того, додала, що ні позивачі, ні їх родини ОСОБА_8 не відвідували. При одному з візитів ОСОБА_2, який був вночі на свято Пасхи, ОСОБА_8 не впізнала його, оскільки давно його не бачила, і запитувала, хто це був. Коли їй пояснили, зрозуміла, що це був онук.

Третя особа в судове засідання з розгляду даної справи не з'явилася з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. До судового засідання скерувала на адресу суду письмові заперечення проти позову. Просила відмовити в задоволенні позову у зв'язку з тим, що ОСОБА_8 на момент посвідчення заповіту перебувала при здоровому розумі, ясній пам'яті та діяла добровільно, повністю усвідомлювала значення своїх дій та їх правові наслідки. Розгляд справи просила проводи у її відсутність.

Заслухавши пояснення учасників процесу та покази свідків, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що в позові ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.12.2010 року померла ОСОБА_8, яка ще за життя ІНФОРМАЦІЯ_2 зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті на користь своєї доньки ОСОБА_4, відповідача по справі.

Оспорюючи дійсність складеного ОСОБА_8 заповіту, позивачі звернулись з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до вимог ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України закріплено загальні вимоги щодо форми заповіту, зокрема: щодо його письмової форми, із зазначенням дати та часу складення; особистого підписання заповідачем, крім випадків, передбачених законом; посвідчення нотаріусом або іншою посадовою особою; обов'язкової державної реєстрації в Спадковому реєстрі.

Так як заповіт є одностороннім правочином, то його чинність пов'язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст.203 ЦК України). Так, ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Однією із загальних вимог, додержання якої є необхідним для чинності правочину, та яка закріплена в ч.3 ст.203 ЦК України є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З вказаних положень законодавства суд робить висновок про те, що волевиявлення заповідача є вільним та відповідає його внутрішній волі, якщо уся процедура вчинення правочину відбувається за попереднім вираженням волі такої особи. Наявність вільного волевиявлення на вчинення заповіту свідчить про наявність можливості та реальне усвідомлення заповідачем значення та змісту вчинюваних дій, керування ними і передбачення наслідків цих дій. Про вираження волевиявлення особи свідчить і проставлення особою особистого підпису на правочині (заповіті).

Таким чином, волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складення правочину (при свідках, наприклад); бажання настання наслідків, обумовлених правочином; можливість ознайомитися зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч.3 ст.203 ЦК України.

Статтею 1257 ЦК України закріплено загальні положення недійсності заповіту, так згідно ч.ч.1,2 вказаної статті, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підставою для визнання недійсним заповіту позивачі вважають те, що даючи розпорядження щодо їй майна, ОСОБА_10 усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Мотивами такого твердження вважають сукупність доказів: те, що була похилого віку та хворіла, покази свідків щодо її неадекватної поведінки, а також записи, які просили суд долучити до матеріалів справи, про її поведінку в момент адекватності та в час, коли, на їхню думку, перебувала в стані нерозуміння значення свої дій.

В ході розгляду справи судом допитано свідків, як сторони позивача, так і сторони відповідача.

Приведені до присяги та допитані в судовому засіданні свідки відповідача - ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які доволяться померлій ОСОБА_8 знайомими, з якими спілкувалася, пояснили, що протягом тривалого часу знайомі з померлою, часто її відвідували, розмовляли на різні теми, в тому числі про дітей, онуків, остання розповідала їм про своє життя. У розмові була жвавою, у побуті теж намагалась самостійно дати собі раду. Скаржилась на проблеми з тиском та біль у ногах, однак жодних психічних відхилень у поведінці померлої не спостерігалось. Однозначно ствердили, що померла була звичною як для свого віку особою, з притаманними для такого віку хворобами.

Приведені до присяги та допитані в судовому засіданні свідки позивача - ОСОБА_14, ОСОБА_2, ОСОБА_15, які доволяться померлій ОСОБА_8 невісткою, онуком та сватом, відповідно, пояснили, що у ОСОБА_8 були приступи, вона бачила якісь душі, не впізнавала сусідів та родичів, безпричинно кричала на людей.

Аналізуючи пояснення свідків, як сторони позивача, так і сторони відповідача, встановлено, що ОСОБА_8 була активною у спілкуванні, ніхто із свідків не ствердив про те, що відмовлялась спілкуватись, вела себе неадекватно ситуації. Свідок ОСОБА_15 пояснив, що такою була не завжди, а тому суд вважає твердження свідків про те, що померла бачила душі, а тому є неадекватною, надуманими.

Зважаючи на вищенаведене, суд надає віри поясненням свідків сторони відповідача, оскільки будь-яких документів, які б спростували такі покази сторона позивача не надала. Такі є послідовними, несуперечливими між собою, є різними по викладу, однак за змістом є аналогічними та такими, що підтверджують перебування ОСОБА_8 в адекватному стані.

Таким чином, судом встановлено, що поведінка померлої була різноманітною, спілкувалась активно. А тому суд надає віри вищезазначеним поясненням відповідача ОСОБА_4 і разом з цим критично ставиться до пояснень представника позивача, що не впізнавала людей зважаючи на періодичність (частоту) зустрічей з конкретними особами, в тому числі і ОСОБА_2, і свідками ОСОБА_14, ОСОБА_15.

Судом вжито заходів для сприяння стороні у здобутті доказів, в отриманні яких позивач був позбавлений можливості. Судом отримано оригінали та долучено до матеріалів справи копії медичної карти ОСОБА_8, скерування на госпіталізацію, огляд лікуючого лікаря, епікриз (а.с.41-57). Аналізуючи записи лікарів про хвороби ОСОБА_8, що така ІНФОРМАЦІЯ_1 і станом на 2000 рік, коли мала 80 років, хворіла серцевими хворобами, легеневими. Будь-яких інших даних про бодай би одне звернення до лікаря-психіатра чи лікування будь-якої хвороби, яка б давала підстави сумніватись, внаслідок такої, у розумінні нею значення свої дій, не здобуто.

Щодо подання доказів аудіо- та відео- характеру, то суд ставиться до таких критично, оскільки не надано підтвердження того, коли і ким такі записи зроблено, невідомо чий голос на аудіозаписі, на сьогоднішній день неможливо його ідентифікувати з оригінальним голосом особи.

Зважаючи на положення ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що стороною позивача не наведено жодних доказів на підтвердження своїх вимог та покликань про недійність складеного ОСОБА_8 заповіту, у зв'язку з неусвідомленням нею значення своїх дій, а тому в позові відмовляє.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215,294 ЦПК України, ст.1247,1257 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.