Справа № 461/8496/15 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/1020/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Шандри М.М., Копняк С.М.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання (далі-ДТГО) «Львівська залізниця» майнову шкоду в розмірі 24551 грн. 35 коп., з якої: 2217 грн. 25 коп. - витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, 1334 грн. 10 коп. - витрати на придбання медикаментів, 21000 грн. - упущена вигода, та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04.11.2014 року на території вантажопункту станції Скнилів, яка є підрозділом ДТГО «Львівська залізниця», електрокозловим краном ЕКК-10 №51238, яким керував працівник відокремленого підрозділу «Львівська механізована дистанція навантажувально-розвантажувальних робіт» ДТГО «Львівська залізниця» - ОСОБА_4, було пошкоджено належний йому на праві власності автомобіль марки «Рено» з реєстраційним номером НОМЕР_1, який він використовує у своїй підприємницькій діяльності, внаслідок чого йому було завдано матеріальних збитків, а саме: витрат, які він поніс на відновлення технічного стану пошкодженого автомобіля; неотримання ним реального доходу від підприємницької діяльності згідно укладених договорів-замовлень від 03.11.2014 року про надання послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом в період з 04 по 20 листопада 2014 року (упущена вигода) та витрат, які він поніс на придбання медикаментів у зв'язку з лікуванням в період з 11.11.2014 року по 24.11.2014 року у Комунальній міській лікарні швидкої медичної допомоги м.Львова виразкової хвороби дванадцятипалої кишки, ускладненої кровотечею, на яку, як він стверджує, захворів внаслідок перенесеного стресу від пошкодження належного йому автомобіля.

В обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивач посилається на те, що внаслідок пошкодження автомобіля та ухилення відповідача від добровільного відшкодування він зазнав моральних страждань, що полягало в погіршенні звичайного ритму життєдіяльності, відчутті постійного морального навантаження та напруги, погіршення відносин в сім'ї, що негативно вплинуло на стан його здоров'я.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.11.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця» в користь ОСОБА_2 2217 грн. 25 коп. на відшкодування понесених ним витрат на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, 11000 грн. упущеної вигоди та 445 грн. 51 коп. судових витрат, а всього 13662 грн. 76 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати в частині відмовлених йому у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення його вимоги про відшкодування упущеної вигоди і вважає їх суперечливими. Окрім того, вважає неправильним висновок суду про недоведеність факту настання його тимчасової непрацездатності внаслідок завдання йому шкоди відповідачем. На думку апелянта, суд не надав значення тим обставинам, що його тимчасова непрацездатність настала протягом нетривалого часу після завдання йому відповідачем шкоди внаслідок пошкодження автомобіля та унеможливлення отримання ним запланованого доходу. Вважає, що є всі ознаки причинно-наслідкового зв'язку між пошкодженням автомобіля та його втратою працездатності, оскільки фактором ризику виникнення хвороби дванадцятипалої кишки, ускладненої кровотечею є, в тому числі, стреси. Зазначає, що висновки суду про відсутність підстав відшкодування завданої йому моральної шкоди є грубим нехтуванням його конституційних прав, оскільки позбавляють його можливості компенсувати моральну шкоду внаслідок моральних страждань.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

За загальним правилом статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом встановлено, що з вини відповідача було пошкоджено належний позивачеві на праві власності вантажний автомобіль марки «Рено», який він використовував у своїй підприємницькій діяльності.

Відповідач рішення суду не оскаржив, а отже, погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві завданої внаслідок пошкодження автомобіля майнової шкоди у вказаному вище розмірі.

Враховуючи наведені вище загальні підстави цивільно-правової відповідальності для вирішення спору про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди та вимоги ст.60 ЦПК України про обов'язок доказування стороною обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, обов'язковому доказуванню позивачем підлягав факт наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Позивачем не було надано жодного належного доказу в підтвердження тієї обставини, що його тимчасова непрацездатність настала внаслідок пошкодження відповідачем його автомобіля, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог про відшкодування йому витрат, понесених на лікування (придбання медикаментів), оскільки відповідно до ч.3 ст.60, ст.ст.212, 213 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

В силу наведених вище норм закону, правильним є й висновок районного суду про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди в розмірі 10000 грн., оскільки виконання позивачем договорів-замовлення про надання послуг із перевезення вантажу автомобільним транспортом стосувалось періоду з 12.11.2014 року по 20.11.2014 року, а позивач з 11.11.2014 року по 24.11.2014 року знаходився на стаціонарному лікуванні у названому вище медичному закладі.

Не доведеним є також факт заподіяння позивачеві з вини відповідача моральної шкоди, про яку він вказує у своїй позовній заяві, а тому колегія суддів погоджується із висновком районного суду про безпідставність заявлених позивачем вимог і в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи в оскаржуваній позивачем частині її вирішення, давши належну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, під час розгляду справи в цій частині не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює або ухвалює нове рішення, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вказану норму процесуального закону й те, що апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, тому правових підстав для зміни розподілу судових витрат, а також для вирішення апеляційним судом клопотань позивача про стягнення додаткових судових витрат, в тому числі й витрат на правову допомогу, питання про які районний суд не вирішував і клопотання про стягнення яких позивач до районного суду не подавав, - немає. Крім того, позивач не оскаржував рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат. Безпідставними є й вимоги позивача про стягнення комісійної винагороди при сплаті судового збору, оскільки це є вартість надання послуг банку при здійсненні платіжної операції, а не судовий збір, а також про відшкодування йому за рахунок відповідача витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, оскільки у задоволенні апеляційної скарги йому відмовлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Шандра М.М.

Копняк С.М.