Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/10584/16-ц

Провадження № 2/185/1191/17

11 травня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, третя особа орган опіки та піклування Павлоградської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

29.12.2016 р. позивач звернувся до суду із даним позовом, яким просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою № 15, в житловому будинку № 340/9 по вул.Дніпровській в м.Павлограді Дніпропетровської області, посилаючись на те, що позивач є власником спірної квартири згідно договору дарування квартири, посвідченого завідуючою Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 Відповідачів було зареєстровано у спірній квартирі разом із позивачем. 19 листопада 2014 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області було розірвано шлюб мж позивачем та відповідачем ОСОБА_2 З 15 листопада 2015 року відповідачі у квартирі позивача не проживають, свого майна у квартирі не мають, кореспонденцію на цю адресу не отримують і будь-які платежі за цю квартиру не сплачують. Таким чином відповідачі, будучи зареєстрованими в квартирі, перешкоджають позивачу користуватися, розпоряджатися, та володіти своїм майном, тобто належним йому на праві особистої власності квартирою, що зумовило звернення до суду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача адвокат ОСОБА_6 позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог просили суд відмовити, оскільки відповідачі іншого житлового приміщення для проживання не мають, вимушено проживають за іншою адресою через конфлікт із позивачем, були зареєстровані у спірній квартирі як члени сім`ї позивач та зберігають право на користування спірним житловим приміщенням (а.с.37-41,60-62).

Третя особа орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлені, 12.04.2017 р. представником було подано заяву про розгляд справи без його присутності, при прийнятті рішення просить захистити житлові права малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.98).

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 дослідивши письмові матеріали справи дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач відповідно до договору дарування квартири від 07.05.2002 р., посвідченого завідуючою Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 (номер у реєстрі нотаріальних дій: 1-1498 від 07.05.2002 p.), укладеного між ОСОБА_12 як дарувальником та ОСОБА_13як обдаровуваним, є власником квартири № 15, яка знаходиться в житловому будинку № 340/9 по вул.Дніпровській в м.Павлограді Дніпропетровської області (а.с.13). Позивач має намір продати спірну квартиру, про що дав оголошення у пресі (а.с.54-55).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У судовому засіданні сторони визнали, що відповідачі за згодою позивача були зареєстровані у квартирі № 15, яка знаходиться в житловому будинку № 340/9 по вул.Дніпровській в м.Павлограді Дніпропетровської області, та факт реєстрації підтверджується довідкою від 20.12.2016 р.(а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2014 р. у цивільній справі 185/9915/14-ц за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 Любов`ю Леонідівною та ОСОБА_1, зареєстрований 30.06.2001р. відділом реєстрації актів гродянського стану Павлоградського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 296. Рішенням встановлено, Від зазначеного шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньок ОСОБА_3, 08.04.2003р.н., та ОСОБА_4, 14.06.2011р.н (а.с.12).

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом вищезазначених правових норм, незважаючи на розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, відповідач ОСОБА_2 як колишній член сім'ї позивача та спільні діти сторін, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не позбавлені права користування займаним житлом. Посилання позивача на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 15 листопада 2015 року, що підтверджено актом від 26 грудня 2016 року, складеного головою ОСББ «На вулиці Дніпровській» ОСОБА_14, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, за якою член сім'ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік, є підставою для задоволення позову (а.с.15), суд відхиляє з огляду на таке. Між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, через які відповідачі 15 листопада 2015 р. добровільно залишили спірну квартиру. Конфлікт між даними особами 06.12.2015 року став причиною звернення відповідача ОСОБА_2 до медичних та правоохоронних органів (а.с.44-45). Також доступ відповідачів до спірного жила обмежений внаслідок зміни позивачем замків на вхідній двері до спірної квартири, що підтвердили свідки, тобто причини непроживання відповідачів у спірній квартири повязані із діями позивача. Із змісту висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 09.03.2016 року, яким було визначено місця проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матірю ОСОБА_2 за адресою: м.Павлоград, вул. Дніпровська, буд.340/9, кв.15 (а.с.46) вбачається, що обстеження житла не було здійснено із причин, залежних від позивача, останній проти проживання відповідачів у належній йому квартирі заперечував, при цьому відповідачі інтересу до спірного житла не втратили (а.с.46, а.с.46, звор. бік).

У відповідності до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27.09.1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд враховує, що протягом часу фактичного проживання у спірній квартирі відповідач ОСОБА_2 несла всі витрати по утриманню зазначеної квартири, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг (а.с.63-87).

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на встановлені судом обставини справи, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Суд розподіляє судові витрати відповідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій