Справа № 500/1590/17
Провадження № 2/500/1965/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі Хачатрян А.Т.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

05.04.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 12.03.2007 року, та дідуся ОСОБА_5, померлого 26.11.2015 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0779 га, кадастровий номер :01:022:0010, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кармелюка, 25-а, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №116809 від 24.07.2007р.), мотивуючи тим, що нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що у документі, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_5 на частку земельної ділянки Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №116809 від 24.07.2007р. вказані співвласники на цю земельну ділянку ОСОБА_4 на 1/2 частку та ОСОБА_5 на 1/2 частку, а в рішенні Ізмаїльської міської ради №1157-ІV від 06.09.2005р., на підставі якого видано вказаний Державний акт, та Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 24.02.2017р., вказано, що земельна ділянка передається у спільну сумісну власність, тобто без визначення часток кожного у праві власності.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача визнав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №116809 від 24.07.2007р. ОСОБА_5, ОСОБА_4 являються власниками (за кожним по 1/2 частині) земельної ділянки площею 0,0779 га, кадастровий номер :01:022:0010, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кармелюка, 25-а, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Вказане також вбачається із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017 від 24.02.2017р.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №093704 від 13.03.2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_4 померла 12 березня 2007 року.

Після смерті ОСОБА_4 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої, зокрема, входить 1/2 частка земельної ділянки площею 0,0779 га, кадастровий номер :01:022:0010, яка розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Кармелюка, 25-а, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель .

За життя ОСОБА_4 заповіт не залишала, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/договори) №12763417 від 29.01.2008 року.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 стали: її син ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про його народження серії ІІ-ЖД №429398 від 23.10.1978р., та батько ОСОБА_5, що підтверджено свідоцтвом про народження спадкодавця серії ІІ-ЯР №308717 від 04.09.1958р. та свідоцтвом про укладення шлюбу спадкодавця серії І-ЖД №401041 від 24.09.1977р., з якого вбачається про зміну її прізвища «Федоренко» на «Романову».

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

Спадщину після ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 прийняли фактично, оскільки постійно проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи.

Частину спадщини, а саме на частину житлового будинку, вони оформили про що отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

На звернення позивача до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки, йому було відповідним листом №347/2-21 від 21.03.2017р., копія якого наявна в матеріалах справи, відмовлено у звязку з тим, що встановлена невідповідність: у документі, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_4 на частку вищевказаної земельної ділянки Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №116809, виданому Ізмаїльською міською радою Одеської області 24.07.2007р., зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.07.507.00251, вказані співвласники на цю ділянку ОСОБА_4 на 1/2 частку та ОСОБА_5 на 1/2 частку, а у рішенні Ізмаїльської міської ради №1157-ІV (22 сесія ІV скликання) від 06.09.2005р., на підставі якого видано вищевказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку, вказано, що земельна ділянка передається у спільну сумісну власність, тобто без визначення часток кожного у праві власності.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №431698 від 27.11.2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_5 помер 26.11.2015 року.

Після смерті ОСОБА_5 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить, зокрема, 1/2 частка земельної ділянки площею 0,0779 га, кадастровий номер :01:022:0010, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кармелюка, 25-а, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель .

За життя ОСОБА_5 заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/договори) №42316219 від 02.12.2015 року.

Спадкоємцем за правом представлення після смерті ОСОБА_5 є онук ОСОБА_3, який спадщину прийняв фактично, оскільки проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи.

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

На звернення позивача до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки, йому було відповідним листом №02-14/253 від 29.03.2017р., копія якого наявна в матеріалах справи, відмовлено у звязку з тим, що встановлена невідповідність: у документі, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_4 на частку вищевказаної земельної ділянки Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №116809, виданому Ізмаїльською міською радою Одеської області 24.07.2007р., зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.07.507.00251, вказані співвласники на цю ділянку ОСОБА_4 на 1/2 частку та ОСОБА_5 на 1/2 частку, а у рішенні Ізмаїльської міської ради №1157-ІV (22 сесія ІV скликання) від 06.09.2005р., на підставі якого видано вищевказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку, вказано, що земельна ділянка передається у спільну сумісну власність, тобто без визначення часток кожного у праві власності.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 12.03.2007 року, ОСОБА_5, померлого 26.11.2015 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0779 га, кадастровий номер :01:022:0010, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул.Кармелюка, 25-а, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №116809 від 24.07.2007р.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.05.2017р.

Суддя: ОСОБА_6