У Х В А Л А

16 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: сторін та їхніх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського міського суду від 21 лютого 2017 року у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду від 21 лютого 2017 року забезпечено позов у справі шляхом накладення арешту і заборони відчуження, обтяження квартири № 7, що знаходиться по вулиці Мельника, 22, в м. Рівне, яка зареєстрована за ОСОБА_2

У поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3 покликався на її незаконність через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про недодержання судом вимог ст.ст. 151, 153 ЦПК України, п.п. 4. п.1. ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", розяснень абз. другого п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.01.2013 року № 10-72/0/4-13 "Про деякі питання застосування норм ЦПК України", абз. третього п.4., п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Окрім того, судом залишено без уваги ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, де кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як і в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З цих підстав просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Забезпечуючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності вимог про забезпечення позову у спосіб накладення арешту та з обґрунтованості припущення, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі його ухвалення на користь позивача.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 151 ЦПК України за заявою осіб, що беруть участь в справі, суд може забезпечити позов на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови від 22.12.2006 року № 9"Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року), вбачається, що при розгляді заяви про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як убачається, місцевим судом правильно враховано обґрунтованість припущення про те, що виконання можливого рішення суду, яке буде ухвалено на користь позивача, може бути утруднено чи унеможливлено, а тому, зважаючи на обставини справи та характер спірних відносин, належним є висновок про правову доцільність забезпечення позову у справі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом норм матеріального і процесуального права, а також розяснень Пленуму Верховного Суду України, не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість.

Не можна погодитися і з покликаннями представника відповідачів на недодержання ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод при вирішенні питання про забезпечення позову, адже вони спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Рівненського міського суду від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

У Х В А Л А

16 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: сторін та їхніх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського міського суду від 21 лютого 2017 року у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду від 21 лютого 2017 року забезпечено позов у справі шляхом накладення арешту і заборони відчуження, обтяження квартири № 7, що знаходиться по вулиці Мельника, 22, в м. Рівне, яка зареєстрована за ОСОБА_2

У поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3 покликався на її незаконність через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про недодержання судом вимог ст.ст. 151, 153 ЦПК України, п.п. 4. п.1. ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", розяснень абз. другого п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.01.2013 року № 10-72/0/4-13 "Про деякі питання застосування норм ЦПК України", абз. третього п.4., п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Окрім того, судом залишено без уваги ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, де кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як і в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З цих підстав просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Забезпечуючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності вимог про забезпечення позову у спосіб накладення арешту та з обґрунтованості припущення, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі його ухвалення на користь позивача.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 151 ЦПК України за заявою осіб, що беруть участь в справі, суд може забезпечити позов на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови від 22.12.2006 року № 9"Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року), вбачається, що при розгляді заяви про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як убачається, місцевим судом правильно враховано обґрунтованість припущення про те, що виконання можливого рішення суду, яке буде ухвалено на користь позивача, може бути утруднено чи унеможливлено, а тому, зважаючи на обставини справи та характер спірних відносин, належним є висновок про правову доцільність забезпечення позову у справі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом норм матеріального і процесуального права, а також розяснень Пленуму Верховного Суду України, не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість.

Не можна погодитися і з покликаннями представника відповідачів на недодержання ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод при вирішенні питання про забезпечення позову, адже вони спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Рівненського міського суду від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: