АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/2624/17 Головуючий у 1 інстанції - Батрин О.В.
Унікальний № справи №344/1754/15-ц Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року про задоволення скарги Національного Банку України, боржник - ОСОБА_2, на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МурихінаСергія Володимировича про відмову у відкритті виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року Національний банк України звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МурихінаСергія Володимировича, в якій заявник просив визнати неправомірними дії державного виконавця в частині винесення постанови від 21.07.2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження та скасувати зазначену постанову. Крім того, НБУ просив зобов'язати державного виконавця відкрити виконавче провадження.

В обґрунтування вимог скарги НБУ послався на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року забезпечено позов Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майновідповідача.

20.07.2016 року НБУ пред'явив зазначену ухвалу до виконання, проте оскаржуваною постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав незазначення у виконавчому документі відомостей про місцезнаходження та ідентифікаційний код боржника і стягувача. Указану постанову стягувач з посиланням на п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» вважає незаконною і зазначає, зо державний виконавець вправі самостійно витребувати відповідні відомості у компетентних органів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року скаргу задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича від 21.07.2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року. Крім того, зобов'язано державного виконавця відкрити виконавче провадження з примусового виконання зазначеної ухвали.

В поданій апеляційній скарзі представник боржника просить указану ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги НБУ. Посилається на те, що незазначення у виконавчому документі відомостей про місцезнаходження стягувача і боржника, а також їх ідентифікаційного коду, є порушенням вимог до оформлення виконавчих документів, встановлених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», та тягне за собою наслідок у вигляді відмови у відкритті виконавчого провадження за таким виконавчим документом.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М. та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалоюПечерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року забезпечено позов Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача

20.07.2016 року НБУ пред'явив зазначену ухвалу до виконання, проте постановою державного виконавця від 21.07.2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав незазначення у виконавчому документі відомостей про місцезнаходження та ідентифікаційний код боржника і стягувача.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Задовольняючи скаргу НБУ на дії та рішення державного виконавця, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що державний виконавець не позбавлений права самостійно витребувати необхідні відомості у компетентних органів.

Так, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) встановлено вимоги до виконавчих документів.

Згідно п. 3 ч. 1 зазначеної норми права, у виконавчому документі зазначаються, зокрема: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 вказаного Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом з тим, п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі, конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника(стягувача) або відомостей щодо їх місцезнаходження не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами загальної юрисдикції, висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 червня 2014 року при розгляді справи №6-62цс14.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що обов'язковість судових рішень до виконання встановлена як Законом, так і Конституцією України, ст. 124 якої визначено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи викладене вище, судом першої інстанції задоволено скаргу НБУ на дії та рішення державного виконавця на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до п.1ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: