АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2033/4219/12 Головуючий суддя І інстанції Горпинич О. В.
Провадження № 22-ц/790/1251/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки припиненим,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2009 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому з урахуванням уточнених позовних вимог було постановлено питання про: звернення стягнення в рахунок задоволення вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №010-2/07/1-536-07 від 03.05.2007року в сумі 1 547 221,62грн. на майно, яке є предметом іпотеки, житловий будинок з надвірними будівлями, що складається з житлового будинку літ. А-2, житловою площею 142,1кв.м, загальною площею 397,2кв.м; господарських споруд - огорожі 1-3, вбиральні літ. «б», навісу літ. «В», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_5 Продаж предмета іпотеки провести через публічні торги за ціною визначеною на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій; відшкодування витрат по сплаті державного мита в розмірі 3 441,00грн. та витрат на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.05.2007року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 010-2/07/1-536-07, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 1 262 500,00грн., зі сплатою 17,5% річних за користування кредитними коштами, строком по 04.05.2012 року. У подальшому, за згодою сторін, було укладено додатковий договір №1 від 05.01.2009 року до цього кредитного договору, умовами якого змінено графік погашення заборгованості.

У забезпечення позичальником зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Заставна вартість предмета іпотеки на день укладення іпотечного договору становила 1634 760,00грн. Взяті на себе зобов'язання щодо надання позичальнику кредитних коштів Банком були виконані в повному обсязі. Але, позичальник кредиту взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість по сплаті кредитних сум. 25.08.2009 року Банком на адресу позичальника та майнового поручителя були направлені письмові вимоги про усунення порушення та попередження, що у разі непогашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в зазначеній термін Банк зверне стягнення на предмет іпотеки. Станом на 28.02.2013 року загальна сума заборгованості позичальника за кредитним договором складає 1 547 221,62 грн., з яких: 867 073,83 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 578 399,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, у тому числі 566 759,77 грн. - прострочені проценти; 64 495,82 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка розрахована за період з 28.02.2012 р. по 28.02.2013 р.; 37 252,03 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, яка розрахована за період з 28.02.2012 р. по 28.02.2013 р.

Відповідач ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом про припинення правовідносин за договором іпотеки від 03.05.2007 року між Банком та нею. Просила звільнити від обтяження заставне майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Зазначивши, що 03.06.2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки у забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язання за кредитним договором. Цим договором забезпечувалося виконання зобов'язання в межах максимального ліміту заборгованості за договором № 010-2/07/1-536-07, а саме в сумі 1 262 500,00грн., з кінцевим терміном повернення до 04.05.2017року. В договорі іпотеки не вказано строк його дії, що є, на її думку, істотною умовою договору. Крім того, 05.01.2009року між ОСОБА_6 та Банком був укладений додатковий договір №1 до кредитного договору, яким було змінено графік погашення кредитної заборгованості, згідно якого збільшився розмір виплат за кредитом. Також зазначає, що додатковий договір №1 від 05.01.2009року щодо фактичного збільшення суми кредиту укладався Банком з боржником без участі поручителя, в той час як зазначені зміни збільшують обсяг відповідальності поручителя, що враховуючи положення ч.1 ст.559 ЦК України, є підставою для припинення поруки.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник Банку підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Її представник вимоги зустрічного позову підтримав, а в частині задоволення первісного позову просив відмовити, вказуючи на його необґрунтованість.

Третя особа: ОСОБА_6 не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Звернуто стягнення на майно, яке є предметом іпотеки згідно договору іпотеки №010-2/07/1-536/1-07 від 03 травня 2007 року, а саме на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що складається з житлового будинку літ.А-2, житловою площею 142,1кв.м, загальною площею 397,2кв.м, огорожі 1-3, вбиральні в літері «Б», навісу в літ. «В», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_5 в погашення заборгованості за кредитним договором №010-2/07/1-536/1-07 від 03 травня 2007 року в сумі 1 547 221,62грн., з яких 867 073,83грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 578 399,94грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з яких 566 759,77грн. прострочені проценти; 64 495,82 - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована з 28.02.2012р. по 28.02.2013р.; 37 252,03грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, яка нарахована з 28.02.2012р. по 28.02.2013р. Продаж предмету іпотеки провести через публічні торги. Початкова ціна предмету іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунок №649989 Харківській обласній дирекції «Райффайзен Банк Аваль» МФО 350589, код 23321095, судовий збір в сумі 3441,00грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00грн.У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки припиненим - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, в апеляційні скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким закрити провадження по справі. При цьому посилався на те, що рішення необґрунтоване, ухвалене без вивчення усіх обставин справи та без надання їм належної правової оцінки.

Вказав, що майно, яке було передано в іпотеку було придбане у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на укладання договору іпотеки він не надавав своїй дружині, оскільки перебував за межами Харківської області в м. Запоріжжя та про існування договору іпотеки та про оскаржуване рішення дізнався лише у 2016 році, але при цьому суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вирішив його права та обов'язки, чим їх порушив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку, що з'явився, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі за відсутності інших учасників судового засідання, що відповідає положенням ст.. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обґрунтованими та відповідають положенням ст.ст. 33,38,39 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотеко держателем основного зобов'язання задовольнити свої вимоги, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, що обумовлене основне зобов'язання, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки майно. За рішенням суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 вказаного Закону України. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

При цьому встановлені судом обставини відповідають наявним у справі доказам, копіям вищевказаних договорів, графіком поверненням кредиту, розрахунком позову, які представником відповідача під час розгляду справи апеляційним судом належними та допустимими доказами не спростовані.

Так, судом встановлено, що 03 травня 2007року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» (після зміни найменування - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №010-2/07/1-536-07, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 1 262 500,00грн., зі сплатою 17,5% річних за користування кредитними коштами, строком до 04.05.2012року.

У забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №010-2/07/1-536/1-07 від 03.05.2007року (далі - договір іпотеки), згідно якого відповідач передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Заставна вартість предмета іпотеки на день укладення іпотечного договору визначена сторонами у сумі 1 634 760,00грн.

Укладаючи вищевказаний договір іпотеки, ОСОБА_5 виступила в якості майнового поручителя перед Банком.

У подальшому, між Банком та ОСОБА_6 укладено додатковий договір №1 від 05.01.2009року до кредитного договору, відповідно з яким було змінено графік погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 33 та частиною першою статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідач ОСОБА_6 неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання, чим порушувала істотні умови кредитного договору, в результаті чого згідно до наявного в матеріалах справи розрахунку станом на 28.02.2013року загальна сума заборгованості позичальника за кредитним договором складає 1 547 221,62грн., з яких: 867 073,83грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 578 399,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, у тому числі 566 759,77 грн. - прострочені проценти; 64 495,82грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка розрахована за період з 28.02.2012р. по 28.02.2013р.; 37 252,03грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, яка розрахована за період з 28.02.2012р. по 28.02.2013р.

Задовольняючи позов, районний суд обгрунтовано виходив з того, що оскільки боржником не виконуються умови договору кредиту - виникла вищевказана заборгованість, тому відповідно до ст. 33 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно що ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

25.08.2009 року на адресу позичальника та майнового поручителя направлялися письмові вимоги про усунення порушень і погашення виниклої заборгованості, а також вказані особи попереджувалися про те, що у разі непогашення заборгованості за кредитним договором в зазначеній термін, Банк зверне стягнення на предмет іпотеки. Вимога, яку було направлено ОСОБА_5, повернута Банку відділом поштового зв'язку з відміткою «за сплином терміну зберігання».

Згідно з вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Так, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що уразі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник уважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Нормами ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити гроші відповідно до ст.625 ЦК України незалежно від сплати процентів, належних йому згідно з вимогами ст.1048 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченою заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не передбачено договором або законом (ч.1ст.590 ЦК України).

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення вимог іпотекодержателя - ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» шляхом погашення заборгованості за договором кредиту №010-2/07/1-526-07 від 03.05.2007 року за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову, суд правильно виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави для визнання договору іпотеки припиненим. ОСОБА_5 посилалася на те, що без її відома та згоди між Банком та позичальником грошей ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду №1 від 05.01.2009 року до кредитного договору №010-2/07/1-526-07 від 03.05.2007 року і ця обставина, як вона вважає, збільшила обсяг її відповідальності.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 05.01.2009 року до кредитного договору було змінено лише графік погашення кредитної заборгованості.

Крім того, оскільки відповідач є майновим поручителем, Законом України «Про іпотеку» не передбачена припинення договору іпотеки з таких підстав, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, - тому положення ст. 559 ЦК України щодо припинення в таких випадках поруки, на спірні правовідносини не поширюється.

Колегія суддів відповідно до ст. 303 ЦПК України також відхиляє доводи скарги про те, що відповідач не мала права всупереч ст. 65 СК України без його нотаріально посвідченої згоди укладати договір іпотеки, оскільки предмет іпотеки належить до спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до змісту статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Однак вказані норми матеріального права не встановлюють недійсність договору іпотеки у випадку їх недотримання, тому відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України цей факт не свідчать про нікчемність договору іпотеки. З цього приводу у справі зустрічних вимог не заявлялося і районним судом не розглядалося, тому ці доводи скарги перебувають поза межами розгляду справи апеляційним судом, підстав для виходу поза ці межи у даному випадку не встановлено.

У постанові ВС України від 23 грудня 2015 року по цивільній справі № 6-1205цс15 за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом фізичної особи до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання іпотечного договору припиненим була викладена правова позиція, згідно до якої у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої (частина 5 на день виникнення спірних правовідносин по цій справі) статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії