У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Декаленко В. С. ,

при секретарі Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України Самолюк Г.В. на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2016 року у виконавчому провадженні № 52232112, суб`єкт оскарження: Подільський районний відділ держаної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, суд,-тест

В С Т А Н О В И В :
Скаржник звернувся до суду з вищезазначеною скаргою мотивуючи свої вимоги тим, що 04.01.2016 року рішенням Подільського районного суду м. Києва по цивільній справі № 758/14732/14-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Лікувально-діагностичного центру (ЛДЦ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної шкоди, згідно якого зобов`язано поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника клінічної лабораторії лікаря-лаборанта Лікувально-діагностичного центру з 11.11.2014 року та стягнути з Лікувально-діагностичного центру на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2014 року по 04.01.2016 року в загальній сумі 57 609 грн. 36 коп. (п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`ять грн. коп. 36.

На виконання вказаного рішення, Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №758/14732/14-ц від 04.01.2016 року, який пред`явлено стягувачем до виконання до відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві.

Зазначає, що державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Московенко С.М. своєю постановою відкрито виконавче провадження ВП № 52232112 від 14.09.2016 року, щодо стягнення з Лікувально-діагностичного центру на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 57 609,36 грн. Відповідно до вказаної постанови боржником у виконавчому провадженні № 51904850 є ЛДЦ, адреса: 01001 м. Київ, вул. Н.Вал, 49-Г, а стягувачем ОСОБА_1 .

Посилається на те, що вказану постанову ЛДЦ отримав 29.09.2016 року, через п`ятнадцять днів після її винесення, що на їх думку є порушенням ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що виконання Рішення суду про стягнення коштів з боржника (ЛДЦ), повинно здійснюватися центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, тобто Казначейством, а не ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві.

З врахуванням зазначеного, вважає дії державного виконавця з винесення постанови про відкриття виконавчого незаконними та такими, що порушують вимоги закону, а тому вони підлягають оскарженню.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 6, ч. 2 ст. 82, ч. 4 ст. 82, 25, 52, 82 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст.ст. 383, 384, 387 ЦПК України звертається з даною скаргою до суду та просить визнати дії державного виконавця неправомірними; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52232112 від 14.09.2016 року.

Представник скаржника ЛДЦ в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду скарги повідомлений вчасно та належним чином, до суду надійшов лист згідно якого просять суд розглядати справу без їх представника, скаргу підтримують в повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду скарги повідомлена вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі.

Державний виконавець в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду скарги повідомлений вчасно та належним чином, до суду надійшли заперечення проти скарги, відповідно до яких останній вважає, що дії державного виконавця вчинені у відповідності до діючого законодавства з дотриманням вимог ст.ст. 18, 26 Закону України «Про виконавче провадження», а викладене скаржником в скарзі є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Просить в задоволенні скарги відмовити і справу розглядати без участі представника ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві.

Суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст. ст. 158, 169, 386 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві дійсно перебуває виконавче провадження № 52232112 з примусового виконання виконавчого листа № 758/14732/14-ц, виданого 04.01.2016 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ЛДЦ на користь ОСОБА_1 57 609 грн. 36 коп. (п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`ять грн. коп. 36) ( а.с.10).

Як вбачається з наданих суду копій матеріалів вищезазначеного виконавчого провадження № 52232112, 14.09.2016 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Московенком С.М. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк самостійно виконати рішення до 21.09.2016 року (а.с. 12).

Згідно зазначеної постанови, стягувачем у виконавчому провадженні № 51904850 є ОСОБА_1 , а боржником - ЛДЦ, адреса: 01001 м. Київ, вул. Н.Вал, 49-Г.

Так стаття 1 ЗУ «Про виконавче провадження» чинного на день виникнення правовідносин визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про виконавче провадження», чинного на день виникнення правовідносин, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати заходів необхідних для своєчасного і в повному обсязі примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасного і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При аналізі зазначених норм чинного законодавства України вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов`язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження» чинного на день виникнення правовідносин, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, якими зокрема є виконавчі листи, що видаються судами.

В той же час згідно ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» чинного на день виникнення правовідносин, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» було встановлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених законом «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Так відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

За приписами статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» із заявою про виконання рішення суду.

Крім того, Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (надалі Порядок) було врегульовано механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Зі змісту зазначеного порядку вбачається, що термін «боржники» - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників - рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства можна зробити висновок, що у випадку винесення судом рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, такі рішення підлягають виконанню не органами ДВС, а органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Тобто такі виконавчі провадження не підвідомчі органам ДВС.

Судом встановлено, що організаційно-правова форма ЛДЦ, згідно довідки 123/13 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України - державна організація (установа, заклад).

Крім того, відповідно до п. 1.5 Положення про ЛДЦ, яке затверджене наказом начальника ГУ розвідки МОУ від 20.05.2015 року №73 ДСК, ЛДЦ є бюджетною організацією, провадить свою діяльність згідно із бюджетними асигнуваннями, які плануються в кошторисі доходів та видатків для ГУР МО України та не є прибутковою організацією.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виконання рішення суду про стягнення коштів з боржника яким є ЛДЦ, повинно здійснюватися виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику і сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, тобто Казначейством.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що непідвідомчість органам ДВС виконання рішення суду про стягнення коштів із боржника державної організації, є тією підставою, яка виключає відкриття органами ДВС виконавчого провадження в той же час державним виконавцем Московенко С.М. Подільського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві дані обставини було проігноровано та винесено оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52232112 від 14.09.2016 року, чим порушено вимоги ст. 19 Конституції України та ЗУ «Про виконавче провадження».

Стаття 383 ЦПК України визначає, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Згідно статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги скаржника знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст. 19, 124 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 12,17,19,25, 52, 74, 82 ЗУ «Про виконавче провадження» чинного на день виникнення правовідносин, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 383-389 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Скаргу задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Московенка С.М. щодо винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2016 року ВП № 52232112 неправомірними.

Скасувати Постанову державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Московенка С.М. про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2016 року ВП № 52232112.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко