Справа 206/6188/16-ц
Провадження 2/206/220/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" квітня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Портній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради про визнання в порядку спадкування за законом права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

28 жовтня 2016 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В позовній заяві позивач посилається на те, що 17 вересня 1997 року між її чоловіком ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на виконання біржового контракту, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі 17.09.97р. за № 281-Н, був укладений договір № 281-НД/281-Н купівлі-продажу домоволодіння, житловою площею 38,6кв.м за адресою вул. Шереметьєвська, буд. 18 в м. Дніпропетровську. Домоволодіння належало продавцям: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3-1022 від 31.05.1991 року, виданого нотаріусом ОСОБА_7 Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська за № 13-79 від 01.09.1997 р. Домоволодіння розташовано на земельній ділянці 505кв.м і складається з: А-1 житловий будинок, Б сарай, В вбиральня, Г сарай, Д гараж, Ж сарай, №1-3 огорожа, І мощення. Договір було зареєстровано в БТІ, що підтверджується реєстраційним посвідченням за реєстраційним № 79 від 22 жовтня 1997 року, записаним в реєстрову книгу № 13. Правочин обома сторонами повністю був виконаний: продавцями була звільнена квартира, передані ключі і вони знялися з реєстраційного обліку. Вони зареєструвались у придбаному будинку, де з 05.02.1998 року постійно проживають. 04 січня 2012 року помер її чоловік ОСОБА_3 Оскільки вищезазначене домоволодіння було придбано на ім'я чоловіка, після його смерті виникла необхідність звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 15 грудня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір мав бути нотаріально посвідчений. Вона зверталася до суду, судом першої інстанції їй було відмовлено з підстав відсутності доказів про ухилення однієї з сторін від нотаріального посвідчення договору. Апеляційним судом Дніпропетровської області змінено обґрунтування відмови, оскільки наведені нею обставини свідчать про наявність правовідносин, пов'язаних із спадкуванням після смерті чоловіка, які вирішуються у іншому передбаченому законом порядку. Вона постійно проживає у будинку і фактично прийняла спадщину, також вона єдина спадкоємиця, про що свідчить лист нотаріуса від 15.09.2015 року. Вважає, що чоловік за життя набув право власності на домоволодіння по вул. Шереметьєвська, буд. 18 в місті Дніпропетровську, а тому вона має право прийняти спадщину після його смерті.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно - домоволодіння за адресою: вулиця Шереметьєвська, будинок № 18 в місті Дніпропетровську, житловою площею 38,6кв.м, яке розташовано на земельній ділянці 505кв.м і складається з : А-1 житловий будинок, Б сарай, В вбиральня, Г сарай, Д гараж, Ж сарай, №1-3 огорожа, І мощення, після смерті чоловіка ОСОБА_3, померлого 04 січня 2012 року (а.с.2-5).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що батьки купували будинок він тоді був ще не повнолітнім.

Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 вересня 1997 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме належного їм на праві власності домоволодіння №18 по вул. Шереметьєвська в м. Дніпропетровську. Даний договір був зареєстрований Придніпровською товарною біржею за №281-НД/281-Н (а.с.6).

Відповідно реєстраційного посвідчення Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що домоволодіння №18 по вул. Шереметьєвській в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 1997 року (а.с.7).

Як вбачається з технічного паспорту домоволодіння № 18 по вул. Шереметьєвській в м. Дніпропетровську А-1 має загальну площу 28,7кв.м, житлову 38,6кв.м, підсобну 20,1кв.м та складається з: 1 - веранда площею 5,4кв.м, 2 - житлова 8,6кв.м, 3 - житлова 6,8кв.м, 4 - кухня 5,5кв.м, 5 - житлова 5,8кв.м, 6 - житлова 17,4кв.м, 7 - коридор 5,6кв.м, 8 - сіни 3,6кв.м., Б сарай, В вбиральня, Г сарай, Д гараж, Ж сарай, №1-3 огорожа, І мощення (а.с.8-11).

З державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 7004 вбачається, що ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21.05.1998р. № 809 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,0515 гектарів для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Шереметьєвська, 18, м. Дніпропетровськ. Акт зареєстровано в книзі записів за № 010913 (а.с.60).

Відповідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_3 є чоловіком позивача ОСОБА_1 (а.с.12).

04 січня 2012 року ОСОБА_3 помер (а.с.15).

З листа Восьмої дніпропетровської нотаріальної контори від 15.09.2015 року № 1909/01-16 спадкоємцем за законом ОСОБА_3, який помер 04 січня 2012 року, є його дружина, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 грудня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шереметьєвська,18, після смерті чоловіка ОСОБА_3, оскільки спадкоємець надав правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу нерухомого майна за №281-НД/281-Н від 11.09.1997 року, який не був нотаріально посвідчений (а.с.13).

З довідки № 28 голови квартального комітету № 3 від 29.02.2016р. по вул. Шереметьєвська, буд 18 м. Дніпропетровськ зареєстрована та проживає з 1998 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 з 1999р. (а.с.12).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Придніпровська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним відмовлено (а.с.17-18).

Цим рішенням встановлено, що сторони під час укладання біржового договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та виконали його, а саме: відповідачі передали ОСОБА_3 домоволодіння по вул. Шереметьєвській,18 в м. Дніпропетровськ, а взамін отримали від останнього грошові кошти.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року змінено в частині обгрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Придніпровська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.19-22).

З цього рішення вбачається, що ОСОБА_1 не вірно обраний спосіб захисту порушеного право. Наявні правовідносини, пов'язані із спадкуванням після смерті ОСОБА_3

З наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою спадкової справи № 365/2012, зведеної після смерті ОСОБА_3, який помер 04 січня 2012р. спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1, син ОСОБА_2 відмовився від спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с.27-32).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами та нормами матеріального і процесуального права, що регулюють дані правовідносини, суд приходить до наступного.

Як роз'яснив Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.

Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом'якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 р., яка діяла на день виникнення правовідносин), договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Частиною 1 ст. 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) визначено, що право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

В той же час, на виконання вимог ч.2 ст.227 ЦК УСРС, зазначений біржовий договір був зареєстрований Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 79 22 жовтня 1997 року записаний в реєстраційну книгу за № 13.

З аналізу зазначених норм та з огляду на те, що чинне на момент укладення біржового договору 17.09.1997 року законодавство не пов'язувало момент набуття права власності за договором лише з його нотаріальним посвідченням, а також те, що було проведено державну реєстрацію, суд вважає, що право власності на домоволодіння виникло у спадкодавця ОСОБА_3

Таким чином ОСОБА_3 за життя набув право власності на домоволодіння по вул. Шереметьєвська, буд. 18 в місті Дніпропетровську, а тому воно може входити до складу спадщини.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємці за закономодержують право на спадкування почергово і кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Інших спадкоємців, крім позивача, які здійснюють спадкування за законом відсутні.

Отже суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння за адресою: вулиця Шереметьєвська, будинок № 18 в місті Дніпропетровську, житловою площею 38,6кв.м, яке розташовано на земельній ділянці 505кв.м і складається з: А-1 житловий будинок, Б сарай, В вбиральня, Г сарай, Д гараж, Ж сарай, №1-3 огорожа, І мощення, після смерті чоловіка ОСОБА_3, померлого 04 січня 2012 року.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року закріплено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»),

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити.

Керуючись ст.ст.4-8, 10. 11. 18, 57-60, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння за адресою: вулиця Шереметьєвська, будинок № 18 в місті Дніпропетровську, житловою площею 38,6кв.м, яке розташовано на земельній ділянці 505кв.м і складається з: А-1 житловий будинок, Б сарай, В вбиральня, Г сарай, Д гараж, Ж сарай, №1-3 огорожа, І мощення, після смерті чоловіка ОСОБА_3, померлого 04 січня 2012 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков