Справа № 127/1601/16-ц
Провадження 4-с/127/49/17
У Х В А Л А

24 лютого 2017 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Костантинові А.К.

з участю представника заявника ОСОБА_1

державного виконавця Макушинського В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці скаргу ОСОБА_2 на дії та бездіяльність головного державного виконавця Замостянського ВДВС м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 мотивувала вимоги тим, що 04.10.2016 року було відкрите виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 127/1601/16-ц про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_4 та неповнолітньої Д.О., ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_1 (Червоноармійській) в м.Вінниці, яка належить ОСОБА_2 на праві власності. Державним виконавцем був наданий строк для добровільного самостійного виконання рішення суду, ОСОБА_2 письмово повідомляла стягувача про необхідність укладення договору найму житла, але ОСОБА_4 ігнорувала пропозиції щодо вирішення спору, заявляла, що прагне примусового виконання рішення суду і покарання для ОСОБА_2, тому державним виконавцем було призначене вселення стягувача і неповнолітньої дитини. 15.11.2016 року державним виконавцем Пічкур Ю.О., в присутності понятих, стягувача, боржника і працівників поліції було фактично виконане рішення суду, передано стягувачу ключі від квартири, запропоновано підписати договір найму (оренди) житла, але ОСОБА_4 відмовилась від підписання, викликала працівників поліції, надала їм письмові пояснення і не повернулась до квартири, а пішла у невідомому напрямку. Оскільки боржник ОСОБА_2 не перешкоджала виконанню рішення, передала ключі від квартири, підписала акт про виконання рішення, державний виконавець мав би винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», але він цього не зробив і продовжив примусове виконання та призначив виконавчі дії на 20.12.2016 року. Проте, 20.12.2016 року боржник на виконання рішення не з`явилась, а вселити стягувача виявилось неможливим через те, що син боржника ОСОБА_5 перешкоджав вселенню та не допускав до квартири ОСОБА_4 Проте, 21.12.2016 року державний виконавець Пічкур Ю.О. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з повним виконанням рішення суду 15.11.2016 року, але того ж дня сам скасував її, оскільки ОСОБА_4 подала скаргу, і стягнув з боржника виконавчий збір. Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 25.01.2017 року стало відомо, що державний виконавець призначив повторне примусове виконання рішення суду на 31.01.2017 року. Заявник ОСОБА_2 вважає, що після фактичного виконання рішення суду 15.11.2016 року державний виконавець не мав права здійснювати подальше примусове виконання рішення суду, його дії суперечать вимогам ст.ст. 39, 67 Закону України «Про виконавче провадження», тому заявник просила визнати протиправними дії головного державного виконавця Замостянського ВДВС ОСОБА_3 щодо відновлення виконавчого провадження № 52541824 і повторного примусового вселення стягувача з направленням повідомлення № 278 09-37/1 від 24.01.2017 року; визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо відсутності винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 52541824 з підстав фактичного виконання боржником рішення відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язати державного виконавця Замостянського відділу ДВС ОСОБА_3 винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 52541824 з підстав фактичного виконання боржником рішення відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою від 24.02.2017 року вимоги ОСОБА_2 в частині

зобов`язання державного виконавця Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 52541824 з підстав фактичного виконання боржником в повному обсязі рішення відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» залишені без розгляду.

В судовому засіданні 17.02.2017 року представник заявника ОСОБА_1 скаргу підтримав, суду пояснив, що ОСОБА_2 повністю виконала рішення суду 15.11.2016 року і допустила до квартири стягувача. ОСОБА_4 взяла ключі, зняла показники лічильників і всі присутні підписали акт про фактичне виконання рішення суду. Також ОСОБА_2 запропонувала їй підписати договір найму житла на 3 місяці, проте ОСОБА_4 безпідставно відмовилась від укладення договору, викликала працівників поліції і пішла у невідомому напрямку. Безпідставно виконавець не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ще 15.11.2016 року, а виніс лише 21.12.2016 року і того ж дня сам її скасував, оскільки ОСОБА_4 подала скаргу. Представник просив врахувати, що боржник не чинить перешкод у вселенні стягувача, а перешкоджає інша особа ОСОБА_5, тому підстав для відновлення виконавчого провадження у виконавця не було. За таких обставин ОСОБА_4 мала б звертатись до суду із новим позовом до іншої особи ОСОБА_5 про усунення їй перешкод в користуванні житлом. В судовому засіданні 24.02.2017 року представник заявника повідомив, що не підтримує вимоги в частині зобов`язання виконавця закрити виконавче провадження, оскільки 24.02.2017 року державним виконавцем Макушинським В.І. винесена відповідна постанова.

Стягувач ОСОБА_4 подала письмові заперечення (а.с. 50-57) і в судовому засіданні 17.02.2017 року повідомила, що рішення суду не виконане, а 15.11.2016 року був лише формально складений акт про вселення. Власник квартири ОСОБА_2 передала їй лише 1 ключ, тому ввечері, повернувшись додому з роботи, вона не змогла потрапити до житла, оскільки двері були зачинені на інший замок. Одразу вона повідомила державного виконавця про невиконання рішення суду і поліцію про те, що ОСОБА_2 продовжує чинити перешкоди. В подальшому державним виконавцем призначались виконавчі дії щодо її вселення на 20.12.2016 року, 31.01.2017 року, проте через бездіяльність державного виконавця та через неявку стягувача рішення до цих пір не виконане. Зазначила, що вона оскаржила до суду акт від 15.11.2016 року, а також неодноразово оскаржувала бездіяльність виконавця. Оскільки безперешкодне входження в житло та проживання їй забезпечене не було просила відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_2

В судове засідання 24.02.2017 року ОСОБА_4 не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

В судовому засіданні 17.02.2017 року державний виконавець Пічкур Ю.О. підтримав вимоги ОСОБА_2 і зазначив, що 15.11.2016 року відбулось фактичне виконання рішення про вселення ОСОБА_4 і дитини, власник квартири передала їй ключ і в зв`язку з цим був складений акт про виконання. Проте, в цей самий день він не встиг винести постанову про завершення виконавчого провадження, а ввечері до нього подзвонила ОСОБА_4 і повідомила, що не може потрапити до житла, тому він таку постанову вже і не приймав, а призначив виконавчі дії по вселенню на 20.12.2016 року. В подальшому стягувач на виконання не приходила, а ОСОБА_5 син боржника говорив, що ОСОБА_4 в квартиру не впустить. Зазначив, що 21.12.2016 року він не виносив постанову про закриття виконавчого провадження і не скасовував її, в Єдиному реєстрі ці постанови не були підписані, тому вони вважаються в статусі чернетки і були вилучені. Просив врахувати, що він роз`яснив стягувачу вимоги ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» і право ОСОБА_4 звернутись до суду з позовом до особи, яка перешкоджає виконанню рішенню суду.

В судове засідання 24.02.2017 року державний виконавець Пічкур Ю.О. не з`явився. В судовому засіданні було встановлено, що з 24.02.2017 року виконавче провадження № 52541824 передане головному державному виконавцю Замостянського ВДВС ОСОБА_6, який цього ж дня 24.02.2017 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду 15.11.2016 року.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження № 52541824, суд прийшов до висновку, що скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця також визначений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що 04.10.2016 року головним державним виконавцем Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 відкрите виконавче провадження № 52541824 щодо виконання виконавчого листа № 127/1601/16-ц, виданого на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_4 та малолітньої доньки ОСОБА_4 Дар`ї Олегівни в квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Боржником за цим виконавчим провадженням є ОСОБА_2 власник квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

15.11.2016 року при примусовому виконанні рішення суду головним державним виконавцем Пічкуром Ю.О. складений акт про фактичне виконання рішення суду про вселення ОСОБА_4 та неповнолітньої доньки і стягувачу надано безперешкодний вхід до приміщення та ключі від верхнього замка дверей. Боржник повідомила, що нижнім замком вони не користуються і ключів немає (а.с. 15). Вселення відбувалось в присутності понятих ОСОБА_7, ОСОБА_8, стягувача ОСОБА_4, боржника ОСОБА_2

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Проте, виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» закінчене не було, оскільки відповідна постанова державним виконавцем винесена не була.

17.11.2016 року до відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_4 про відновлення виконавчого провадження, оскільки ввечері 15.11.2016 року вона до квартири потрапити не змогла.

В судовому засіданні державний виконавець Пічкур Ю.О. також підтвердив, що 15.11.2016 року він не встиг винести постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки вважав, що таку постанову він може винести протягом трьох днів, а оскільки зі слів ОСОБА_4 йому стало відомо, що вона не змогла потрапити до житла, він вирішив продовжувати виконавчі дії щодо вселення її та дитини.

В зв`язку з цим 07.12.2016 року державним виконавцем на адресу сторін надіслано повідомлення про вчинення виконавчих дій та призначене вселення на 20.12.2016 року.

20.12.2016 року державним виконавцем складений акт про те, що перешкоди у вселенні стягувача чинить ОСОБА_5 син боржника та колишній чоловік стягувача ОСОБА_4, який не є стороною виконавчого провадження. Він відмовився впускати стягувача до квартири, тому на підставі ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу роз`яснено право звернутись до суду. Від підпису акту стягувач ОСОБА_4 відмовилась (а.с. 17).

31.01.2107 року вселення стягувача ОСОБА_4 та її неповнолітньої доньки Дар`ї також не відбулось, оскільки боржник ОСОБА_2 не з`явилась, ключа від замка вхідних дверей не надала.

Подальші виконавчі дії щодо вселення державним виконавцем не призначались. В судовому засіданні 17.02.2017 року державний виконавець Пічкур Ю.О. пояснив, що не призначав виконавчі дії, оскільки очікував вирішення даної справи.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання дій державного виконавця протиправними щодо відновлення виконавчого провадження і повторного примусового вселення стягувача, а також щодо протиправної бездіяльності щодо відсутності постанови про закінчення виконавчого провадження, представник заявника ОСОБА_1 зазначив, що ще 15.11.2016 року відбулось фактичне виконання рішення суду, з чим погодились сторони виконавчого провадження, тому державний виконавець Пічкур Ю.О. мав би винести відповідну постанову на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а не продовжувати виконавчі дії.

Суд вважає таке твердження представника заявника частково обґрунтованим виходячи з наступного.

В порушення вимог ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем в день складання акту про фактичне виконання рішення суду 15.11.2016 року, не була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

В зв`язку з цим дії державного виконавця Пічкура Ю.О. слід визнати неправомірними.

Такі ж висновки щодо неправомірності дій державного виконавця Пічкура Ю.О. зроблені начальником Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_9 при перевірці виконавчого провадження № 52541824 і викладені в постанові від 24.02.2017 року.

Оскільки виконавче провадження мало б бути закінчене, проте не було закінчене, питання щодо неправомірності його відновлення на підставі ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» не вирішується і скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, при постановленні ухвали суд приймає до уваги роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 18 постанови № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Виходячи зі змісту ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Враховуючи ці роз`яснення, а також те, що 24.02.2017 року головним державним виконавцем Макушинським В.І. прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з повним виконанням рішення 15.11.2016 року, підстав для зобов`язання до вчинення дій немає.

Суд не надає оцінки діям державного виконавця Пічкура Ю.О. щодо закриття виконавчого провадження 21.12.2016 року і скасування постанови про закриття виконавчого провадження 21.12.2016 року, оскільки в матеріалах виконавчого провадження № 52541824 такі постанови відсутні, а в судовому засіданні державний виконавець пояснив, що постанови перебували в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень в якості чернетки і не набули статусу офіційного документа, оскільки не були підписані електронним підписом. На даний час ці документи вилучені із реєстру.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що державним виконавцем Пічкуром Ю.О. допущена неправомірна бездіяльність у виконавчому провадженні № 52541824 в частині невинесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження 15.11.2016 року, суд вважає, що скарга ОСОБА_2 в цій частині обґрунтована і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 385-387 ЦПК України, ст.ст. 39, 67 Закону України «Про виконавче провадження», суд -

у х в а л и в :

скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність, допущену державним виконавцем Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 щодо невинесення 15.11.2016 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 52541824.

В решті вимог відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом п`яти днів.

Суддя: