Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 328/485/16 Головуючий у 1 інстанції Курдюков В.М.
Провадження № 22-ц/778/1084/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 31 серпня 2014 року між ОСОБА_4Д та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якої позивач передала відповідачу грошову позику в розмірі 70 000,00 грн. строком повернення до 01 грудня 2014 року.

Відповідач не повернув у повному розмірі суму позики за договором від 31 серпня 2014 року , у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 69 250,00 грн., суму інфляційних втрат від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.01.2016 року у розмірі 32969,92 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 2430,39 грн., відсотки за користування грошовими коштами за період 01.09.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 21844,09 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1265,00грн.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_5 зазначила, що 10.09.2012 року вона була прийнята на роботу продавцем до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 по трудовому договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, що зареєстрований в Токмацькому МРЦЗ. Вона працювала в магазині на посаді продавця, який знаходиться в с. Запоріжжя Токмацького району. Окрім неї в зазначеному магазині працювали також ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Після чергової інвентаризації в серпні 2014 року, яка проводилася періодично, кожне півріччя та здійснюється безпосередньо дружиною роботодавця - ОСОБА_4, за їх участі, виявилася недостача, в касі не вистачало 210 000,00 грн. ОСОБА_4 почала її, а також інших продавців, звинувачувати у крадіжці грошових коштів, яких не вистачало, у звязку з чим остання почала вимагати від неї написання розписки, де б зазначалося, що вона взяла грошові кошти у розмірі 70000,00 грн. у ОСОБА_4 в борг.

Аналогічні розписки відповідач примусила написати й інших 2-х продавців магазину ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Здійснювати написання «боргової» розписки, вона відмовилася, після чого ОСОБА_4Д, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6І почали на неї морально тиснути, та погрожувати, починаючи з фінансової розправи. Внаслідок застосування до неї психологічного тиску та психологічних маніпуляцій, всупереч своєї волі, вона змушена була написати зазначену вище боргову розписку під диктовку ОСОБА_4

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсною розписку (правочин) складену нею ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 31.08.2014 року про отримання від ОСОБА_4 в борг 70000 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму основного боргу у розмірі 69 250,00 грн., суму інфляційних втрат від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.01.2016 року у розмірі 32969,92 грн., 3% (три відсотки) річних від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 2430,39 грн., відсотки за користування грошовими коштами за період 01.09.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 21844,09 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1265,00грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсної відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсноюзадовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого вбачається, що позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 70000,00 грн. строком до 01 грудня 2014 року.

Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 31 серпня 2014 року. У розписці зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобовязується повернути позивачу, строк повернення суми та особистий підпис позичальника із зазначенням, що розписка написана ним власноручно( а.с. 138).

Факт написання цієї розписки власноруч ОСОБА_3 не заперечується її представником ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до умов розписки, відповідач зобов'язалась повернути взяту суму грошей у строк до 01.12.2014 року, але свої зобов'язання не виконала в повному обсязі, оскільки відповідно до розписки, складеної ОСОБА_4, остання отримала від ОСОБА_3 суму грошей за борговою розпискою від 31.08.2014 року в розмірі 250 грн. - 25.10.2014 року та 500 грн.- 24.11.2014 року. Факт отримання коштів за борговою розпискою від 31.08.2014 року також підтверджується особистим підписом ОСОБА_3 на вищезазначеній розписці (а.с. 8).

Факт того, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 кошти за борговою розпискою від 31.08.2014 року в загальній сумі 750 грн., про що свідчить підпис останньої на зазначеній розписці не оспюрювалося ОСОБА_10 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 не заперечувала факт особистого підпису ОСОБА_3 на вищезазначеній розписці.

Вищезазначена розписка про отримання коштів є підтвердженням того, що 31.08.2014 року між сторонами складена саме боргова розписка, оскільки в ній прямо про це зазначено.

Таким чином, не повернута сума позики становить 69250.00 грн., про що ОСОБА_3 не заперечувала в суді першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики і стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу 69250,00 грн. з урахуванням повернутої суми коштів, оскільки зобовязання по поверненню боргу не було виконано відповідачем у встановлений договором строк.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, оскільки остання всупереч вимог ст. 58-60 ЦПК України не надала належних доказів на підтвердження здійснення на неї психологічного тиску, погроз, омани, зі сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під час написання нею розписки від 31.08.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 17 червня 2016 року за клопотанням ОСОБА_3 була призначена психолого - почеркознавча експертиза для встановлення складання розписки під психологічним тиском, маніпуляціями, іншим впливом, всупереч волі ОСОБА_3, оплата вартості експертизи покладена на ОСОБА_3, однак ухвала суду виконана не була, у звязку з тим, що ОСОБА_3 не оплатила проведення зазначеної експертизи (а.с. 104-105, а.с. 137).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулася до органів внутрішніх справ з повідомленням про погрози фізичною розправою з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що відбулись 31.08.2014 року в приміщенні магазину «Вікторія», лише через пять місяців з часу написання розписки ОСОБА_3, тобто, лише після звернення ОСОБА_4 з позовом до суду ( а.с. 70-71).

Згідно висновку ДІМ СДІМ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_11 від 05.02.2015 року та висновку ДІМ СДІМ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_12 від 06.03.2015 року за зазначеними зверненнями перевірка припинена, в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.296 КК України, оскільки факти викладені у зверненнях ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, вбачаються ознаки неврегульованих цивільно-правових відносин ( а.с. 72-73).

Посилання в зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 про те, що її борг виник начебто в результаті проведеної в серпні 2014 році інвентаризації товарів у магазині де вона працювала та який належить чоловіку позивача ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними доказами, як то актом проведення інвентаризації, причинний звязок між начебто проведеною інвентаризацією та виникненням боргових зобовязань.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Проте, відповідачем за допомогою належних і допустимих доказів не спростовано факт написання нею спірної розписки та що вона її написала під впливом психологічного тиску, погроз, омани, зі сторони ОСОБА_4Д та ОСОБА_6

Отже, доводи апеляційної скарги відносно того, що гроші відповідач не отримувала, а розписка на суму 70000,00 грн. підписана під тиском позивача, є недоведеними належними доказами та спростовуються наявністю спірної розписки саме у позивача та долучення її до матеріалів справи саме позивачем.

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязкової для судів.

Колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості процентів за користування грошовими коштами за період з 01.09.2014 року по 01.02.2016 року, що становить 21844.09 грн., який відповідачем не спростований.

У п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно стягнув 3% річних від простроченої суми. Посилання відповідача на те, що таке стягнення суперечить вимогам закону колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що іншого розміру процентів річних за договором позики від 31.08.2014 року сторони не встановлювали. Законом також не передбачено інших процентів ніж 3% річних від простроченої суми.

За таких обставин та виходячи із змісту статті 625 ЦК України сплата 3% річних від простроченої суми 69250,00 грн. є обов'язковою вимогою закону незалежно від того, що у договорі позики між сторонами цього не було передбачено. Рішення суду в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, а саме 2430,39 грн., є правильним і зміні чи скасуванню не підлягає.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищенаведеного судом першої інстанції по суті правильно вирішено спір, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦПК України за весь час прострочення .

Проте колегія суддів вважає, що позивачем неправильно розрахована сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

В цій частині рішення слід змінити.

Колегія суддів при вирішенні цього питання виходить із наступного.

Інфляційні втрати за вказаний період розраховуються відповідно до індексів інфляції, затверджених Держкомстатом України, і становлять:

в грудні 2014 року індекс інфляції дорівнював 103,0 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.12.2014 року по 31.12.2014 року становить:

(69250,00 х 103,0/ 100) 69250) = 2077,50 грн.;

в січні 2015 року індекс інфляції дорівнював 103,1 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.01.2015 року по 31.01.2015 року становить:

(69250,00 х 103,1/100) - 69250,00 = 2146,75 грн.;

в лютому 2015 року індекс інфляції дорівнював 105,3 3%, розмір інфляційних втрат за період з 01.02.2015 року по 28.02.2015 року становить:

(69250,00 х 105,3/100) 69250,00 = 3670,25 грн.;

в березні 2015 року індекс інфляції дорівнював 110,8 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року становить:

(69250,00 х 110,8/100) - 69250,00 = 7479,00 грн.;

в квітні 2015 року індекс інфляції дорівнював 114,00 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.04.2015 року по 30.04.2015 року становить:

(69250,00 х 114,00/100) 69250,00 = 9695,00 грн.;

в травні 2015 року індекс інфляції дорівнював 102,2 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.05.2015 року по 31.05.2015 року становить:

(69250,00 х 102,2/100) 69250,00 = 1523,50 грн.;

В червні 2015 року індекс інфляції дорівнював 100,4 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.06.2015 року по 30.06.2015 року становить:

(69250,00 х 100,4/100) 69250,00 = 277,00 грн.;

в вересні 2015 року індекс інфляції дорівнював 102,3 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.09.2015 року по 30.09.2015 року становить:

(69250,00 х 102,3/100) - 69250,00 = 1592,75 грн.;

в листопаді 2015 року індекс інфляції дорівнював 102,0 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.11.2015 року по 30.11.2015 року становить:

(69250,00 х 102,0/100) - 69250,00 = 1385,00 грн.;

в грудні 2015 року індекс інфляції дорівнював 100,7 %, розмір інфляційних втрат за період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року становить:

(69250,00 х 100,7/100) 69250,00 = 484,75 грн.;

в липні, серпні та жовтні 2015 року індекс інфляції дорівнював 99,0 %, 99,2 % та 98,7 % відповідно, отже до уваги у розрахунку не беруться.

Отже розмір інфляційних витрат, що підлягають стягненню з відповідача за період з 01.12.2014 року по 01.01.2016 року становить 30331,50 грн.

Рішення суду цій частині слід змінити зменшивши суму стягнення інфляційних втрат з 32969,92 грн. до 30331,50 грн.

В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 88 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат у справі пропорційно до розміру задоволених вимог. Вирішуючи це питання суд виходить із наступного.

Судові витрати позивача складаються із судового збору в розмірі 1265,00 грн. (а.с.1)

Судом першої інстанції було стягнуто з відповідача 126494,40 грн. Судом апеляційної інстанції ця сума зменшується до 123855,98 грн. Різниця становить 2638,42 грн., отже витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог становлять 1238,61 грн. (123855,98х1265)/126494,40).

Відповідно рішення суду в частині стягнення судових витрат слід змінити зменшивши розмір стягуваних витрат по оплаті судового збору з 1265,00 грн. до 1238,61 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст.309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 грудня 2016 року у цій справі в частині стягнення інфляційних витрат з ОСОБА_3 змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму інфляційних втрат від простроченої суми за період з 01.12.2014 року по 01.01.2016 року у розмірі 30331,50 грн. та судовий збір в сумі 1238,61 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: