Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2017 р. Справа № 608/231/17

Номер провадження2/608/216/2017

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу цивільного судочинства за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,---

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року позивач ТОВ ОТП Факторинг Україна звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У позовній заяві позивач вказав, що 12 липня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит в сумі 18 780 гривень для придбання товару, строк повернення кредиту - 36 місяців.

12 вересня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № НОМЕР_2, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 10 016 гривень, строк повернення - 36 місяців.

Відповідно до вимог кредитних договорів за користування кредитом відповідачка зобов'язана сплатити банку відповідну плату, для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватись процентна ставка у розмірі 0,01 % річних. За обслуговування кредиту позичальник щомісяця одночасно з погашенням суми кредиту і процентів, сплачує комісію, розмір якої визначений в графіку платежів, що є невід'ємною частиною даного договору.

22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля. Згідно з даним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг» прийняло на себе зобов'язання за кредитними договорами: № НОМЕР_1 від 12.07.2013 року, № НОМЕР_2 від 12.09.2013 року. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаними кредитними договорами.

Відповідачка ОСОБА_1 зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути банку кредитні кошти у строки, зазначені в кредитних договорах, проте порушення умов кредитних договорів не погасила суму кредиту та відсотки.

Тому станом на 14 листопада 2016 року виникла загальна заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_1 від 12.07.2013 року в сумі 20 479,96 гривень, з яких: 16 520,17 гривень заборгованість по сплаті кредиту, 1,43 гривень заборгованість по сплаті відсотків з користування кредитом, 3 958,36 гривень сума комісії; за кредитним договором № НОМЕР_2 від 12.09.2013 року в сумі 11 145,16 гривень, з яких: 9 205,18 гривень заборгованість по сплаті кредиту, 0,88 гривень заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, 1 939,10 гривень сума комісії. Позивач просить стягнути вказану суму заборгованості та судові витрати по справі.

Представник позивача ТОВ ОТП Факторинг Україна в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 позов визнає частково, в своїх запереченнях вказала, що згідно розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що не було враховано позивачем кошти, які вона оплачувала згідно кредитних зобов'язань, а саме: 1) 03.08.2013 року 888 гривень, 2) 10.09.2013 року 888 гривень, 3) 11.10.2013 року 474 гривень, 4) 11.10.2013 року 888 гривень, 5) 19.11.2013 року 474 гривень, 6) 16.12.2013 року 474 гривень, 7) 20.12.2013 року 1000 гривень, 8) 09.01.2014 року 410 гривень, 9) 28.01.2014 року 409 гривень, 10) 03.03.2014 року 200 гривень, 11) 17.03.2014 року 474 року; всього на загальну суму 6 579 гривень. Саме тому вважає, що дані оплати мають бути враховані, та сума заборгованості повинна бути зменшена на вказану суму. Просить винести рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги позивача.

Представник відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає, що позов слід задовольнити частково, в запереченнях на позовну заяву вказав, що до стягнення предявлено суму коштів в розмірі 18 780 гривень та 10 016 гривень за двома згаданими кредитними договорами, яка включає в себе заборгованість по сплаті кредиту, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом та суму комісії. В частині стягнення заборгованості по сплаті кредиту на суму 16 520,17 гривень (№ НОМЕР_1) та 9 205,18 гривень (№ НОМЕР_2) або в загальному 25 725,35 гривень підлягає зменшенню на 6 579 гривень, а відтак заборгованість повинна складати 19 146,35 гривень.

В частині позовних вимог, що стосуються штрафних санкцій (пеня) та комісії просить відмовити, враховуючи наступне. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2013 року суд дійшов висновку про те, що пеня та штраф є різновидами неустойки, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, а тому не можуть бути застосовані одночасно, оскільки це призведе до застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобовязання, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позивач звернувся до суду за захистом порушеного права 08.12.2016 року, тобто за межами скороченого строку позовної давності, оскільки уступка вимоги мала місце 22.12.2014 ( ч. 2 ст. 258 ЦК України). Вимога щодо стягнення суми комісії за обслуговування споживчого кредиту в розмірі 3 958,36 гривень (№) та 1939,10 гривень (№) є незаконною, оскільки з цього приводу висловився Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-1746цс16 та прийшов до висновку що, оскільки щомісячна комісія не звязана з поверненням кредиту, вона є незаконною.

В додаткових поясненнях по справі позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначено, що із доданих розрахунків чітко зрозуміло, що усі платежі зараховані належним чином, тому підстав для зменшення боргу немає.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

Судом встановлено, що 12 липня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит в сумі 18 780 гривень для придбання товару, строк повернення кредиту - 36 місяців.

12 вересня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачкою був укладений кредитний договір № НОМЕР_2, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 10 016 гривень, строк повернення - 36 місяців.

Відповідно до п. 1.4.3 ч. 2 кредитних договорів за користування кредитом відповідачка зобовязана сплатити банку відповідну плату, для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватись процентна ставка у розмірі 0,01 % річних.

Згідно п. 1.4.4 кредитного договору за обслуговування кредиту позичальник щомісяця одночасно з погашенням суми кредиту і процентів, сплачує комісію, розмір якої визначений в графіку платежів, що є невідємною частиною даного договору.

22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля. Згідно з даним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг» прийняло на себе зобов'язання за кредитними договорами: № НОМЕР_1 від 12.07.2013 року, № НОМЕР_2 від 12.09.2013 року. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаними кредитними договорами.

Відповідачка ОСОБА_1 зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути банку кредитні кошти у строки, зазначені в кредитних договорах, проте порушення умов кредитних договорів не погасила суму кредиту та відсотки.

Тому станом на 14 листопада 2016 року виникла загальна заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_1 від 12.07.2013 року в сумі 20 479,96 гривень, з яких: 16 520,17 гривень заборгованість по сплаті кредиту, 1,43 гривень заборгованість по сплаті відсотків з користування кредитом, 3 958,36 гривень сума комісії; за кредитним договором № НОМЕР_2 від 12.09.2013 року в сумі 11 145,16 гривень, з яких: 9 205,18 гривень заборгованість по сплаті кредиту, 0,88 гривень заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, 1 939,10 гривень сума комісії.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, з врахуванням таких вимог закону з відповідачки в користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_1 від 12 липня 2013 року в сумі 16 521 гривня 60 копійок, з яких 16 520 гривень 17 копійок заборгованість по кредиту та 1 гривня 43 копійки заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, та заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_2 від 12 вересня 2013 року в розмірі 9 206 гривень 06 копійок, з яких 9 205 гривень 18 копійок заборгованість по кредиту та 88 копійок заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом.

В позовній заяві позивач просить також стягнути з відповідачки ОСОБА_1 відповідно до вищеназваних кредитних договорів 3 958,36 гривень суми комісії по договору № НОМЕР_1 від 12 липня 2013 року та 1 939,10 гривень суми комісії по договору № НОМЕР_2 від 12 вересня 2013 року.

Згідно положень ч. 3 п. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитних договорів, укладених між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Така правова позиція сформульована в постанові судової палати в цивільних справахВерховного Суду України від 16 листопада 2016 року, а відповідно до вимог ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З врахуванням таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки комісії в сумі 3 958,36 гривень по договору № НОМЕР_1 від 12 липня 2013 року та 1 939,10 гривень по договору № НОМЕР_2 від 12 вересня 2013 року

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позовні вимоги позивача задоволені на 81,4% ((16521,60+9206,06)х100 : 31625,12), а тому в такому розмірі підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідачки процесуальних витрат (1600х81,4 : 100).

Таким чином, з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог витрати по сплаті судового збору в сумі 1 302,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 253, 257, 258, 509, 525, 526, 530, 625, 634, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57, 60, 88, 212, 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_3, в користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_1 від 12 липня 2013 року в сумі 16 521 (шістнадцять тисяч п'ятсот двадцять одної) гривні 60 копійок, з яких 16 520 (шістнадцять тисяч п'ятсот двадцять) гривень 17 копійок заборгованість по кредиту та 1 (одна) гривня 43 копійки заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, та заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_2 від 12 вересня 2013 року в розмірі 9 206 (дев'ять тисяч двісті шість) гривень 06 копійок, з яких 9 205 (дев'ять тисяч двісті п'ять) гривень 18 копійок заборгованість по кредиту та 88 копійок заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом.

В решті позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 1 302 (одну тисячу триста дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги апеляційному суду Тернопільської області через Чортківський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Парфенюк