У х в а л а

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

Дзержинський районний суд м. Харкова рішенням від 28 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 червня 2017 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишила без змін.

15 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначених судових рішень з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 626, 628, 638 Цивільного кодексу України та частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд вищевказаного судового рішення суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року, 15 лютого, 05 квітня і 24 травня (дві ухвали) 2017 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права. На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, він посилається на ухвалу Верховного Суду України від 14 грудня 2015 року та постанови Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, 16 і 30 листопада 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 29 червня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для визнання дій банку незаконними та застосування наслідків недійсності правочину з огляду на те, що під час укладання договору позивач своїм підписом засвідчив факт ознайомлення з умовами кредитування, якими передбачено його згоду щодо можливості банку здійснювати списання грошових коштів з його рахунку. При цьому суд зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення цього договору під впливом обману, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Разом з тим у наданих заявником для порівняння ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд касаційної інстанції:

- дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки умови, якими установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності (ухвали від 19 грудня 2016 року, 05 квітня і 24 травня 2017 року);

- погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду за межами трирічного строку позовної давності (ухвала від 15 лютого 2017 року);

- направивши справу на новий апеляційний розгляд, указав на порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (ухвала від 24 травня 2017 року).

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Разом з тим у постановах Верховного Суду України, на які також посилається заявник, містяться правові висновки про те, що:

- умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт»), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; крім того, не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови мав розумів позичальник, підписуючи заяву, зокрема що вони передбачали збільшений строк позовної давності (постанова від 11 березня 2015 року);

- відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач зді <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1>йснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо) (постанова від 16 листопада 2016 року);

- вирішуючи питання про правомірність зміни банком процентної ставки за користуванням кредитом, суд відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та вимог частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII не врахував, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише надіслав на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (постанова від 30 листопада 2016 року).

Таким чином, рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, та зазначені постанови Верховного Суду України ухвалено у справах з різними фактичними обставинами, що не свідчить про невідповідність ухвали суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави її невідповідності висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду України від 14 грудня 2015 року, оскільки ця ухвала не є судовим рішенням у розумінні пункту 4 частини першої статті 358 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко