ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Р-Фін», про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання будинку предметом іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання будинку предметом іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та товариством з обмеженою відповідальністю «P-Фін» (далі - ТОВ «Р-Фін») були укладені наступні кредитні договори: від 19 листопада 2007 року, відповідно до умов якого останнє отримало кредит для облаштування автобази у розмірі 780 000 грн терміном до 17 листопада 2017 року зі сплатою 13,5 % річних, та від 29 січня 2008 року, згідно з умовами якого ТОВ «P-Фін» отримало кредит для облаштування автобази у розмірі 1 155 000 грн у вигляді невідновлювальної кредитної лінії терміном до 29 січня 2018 року зі сплатою 15,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «P-Фін» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року 20 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «P-Фін» за кредитним договором від 29 січня 2008 року 30 січня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належні їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_2.

05 листопада 2009 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінило назву на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

ТОВ «P-Фін» взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами належним чином не виконувало, у зв'язку з чим станом на 14 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року та додаткових угод до нього у розмірі 1 274 303 грн 97 коп., за кредитним договором від 29 січня 2008 року та додаткових угод до нього - 2 191 362 грн 36 коп.

Крім того, позивач зазначив, що без відома банку на земельній ділянці позивачем був побудований будинок, який не був переданий банку в іпотеку.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати предметом іпотеки житловий будинок та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1; на погашення заборгованості ТОВ «P-Фін» за вищевказаними кредитними договорами, звернути стягнення на зазначені вище земельні ділянки, будинок і споруди, визначивши спосіб реалізації предметів іпотеки відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року позов задоволено частково. На погашення заборгованості ТОВ «Р-Фін» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року та додаткових угод до нього, яка станом на 14 квітня 2014 року становить 1 274 303 грн 97 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 20 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «РайффайзенБанк Аваль», посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратій І.В., зареєстрований в реєстрі за № 161, на належну на праві власності відповідачу земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1. На погашення заборгованості ТОВ «Р-Фін» за кредитним договором від 29 січня 2008 року та додаткових угод до нього, яка станом на 14 квітня 2014 року становить 2 191 362 грн 36 коп., звернуто стягнення на предмети іпотеки за договором іпотеки, укладеним 30 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратій І.В., зареєстрований в реєстрі за № 40, на належні на праві власності позивачу земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_2. Визначено спосіб реалізації вищезазначених предметів іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії виконавчого провадження. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року змінено. Скасовано в частині задоволення позову щодо звернення стягнення на предмети іпотеки та щодо стягнення судових витрат й ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року скасовано в частині відмови у визнанні предметом іпотеки належних на праві приватної власності ОСОБА_4 житлового будинку та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 0,100 га по АДРЕСА_1, та звернення стягнення на це майно. Ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано будинок та споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 0,100 га, по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, та передана на забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Р-Фін» за кредитними договорами від 19 листопада 2007 року № 010/11-79/547 та від 29 січня 2008 року № 010/15-79/31, предметом іпотеки за договорами іпотеки від 20 листопада 2007 року та від 30 січня 2008 року № 40, укладеними між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4

На погашення заборгованості станом на 14 квітня 2014 року за кредитним договором від 19 листопада 2007 року № 010/11-79/547 та додаткових угод до нього, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ТОВ «Р-Фін» у розмірі 1 274 303 грн 97 коп., та за кредитним договором від 29 січня 2008 року № 010/11-79/31 і додаткових угод до нього, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Р-Фін» у розмірі 2 191 362 грн 36 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договорами іпотеки від 20 листопада 2007 року та від 20 січня 2008 року № 40, укладеними між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, а саме: будинок та споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 0,100 га, по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, визначеною на цей вид майна, на стадії виконавчого провадження незалежним суб'єктом оціночної діяльності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», назва якого змінена на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ТОВ «P-Фін» були укладені кредитні договори від 19 листопада 2007 року, відповідно до умов якого останнє отримало кредит для облаштування автобази у розмірі 780 000 грн терміном до 17 листопада 2017 року зі сплатою 13,5 % річних; та від 29 січня 2008 року, згідно з умовами якого ТОВ «P-Фін» наданий кредит для облаштування автобази у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 1 155 000 грн терміном до 29 січня 2018 року зі сплатою 15,5 % річних.

На забезпечення належного виконання ТОВ «P-Фін» взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 19 листопада 2007 року 20 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Бак Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання належного виконання ТОВ «P-Фін» взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 29 січня 2008 року 30 січня 2008 року між ВАТ «Раффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належні їй на праві власності земельну ділянку площею 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з п. 3.3.10 договорів іпотеки від 20 листопада 2007 року та від 30 січня 2008 року встановлено, якщо на протязі дії договорів іпотеки іпотекодавець введе в експлуатацію та отримає право власності на будь-які забудови на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, це майно має бути передано в іпотеку, як забезпечення вищевказаного зобов'язання, про що складається додаткова угода.

27 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої процентна ставка за кредитним договором від 19 листопада 2007 року встановлена у розмірі 20 % річних та з 30 листопада 2009 року збільшено фактичну заборгованість за кредитом на суму заборгованості за процентами, зокрема, на 141 121 грн 34 коп. 27 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої процентну ставку за кредитним договором від 29 січня 2008 року встановлено у розмірі 20 % річних та з 30 листопада 2009 року збільшено фактичну заборгованість за кредитом на суму заборгованості за процентами, а саме на 203 365 грн 53 коп.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами станом на 14 квітня 2014 року виникла заборгованість: у розмірі 1 274 303 грн 97 коп. за кредитним договором від 19 листопада 2007 року й додаткових угод до нього, та у розмірі 2 191 362 грн 36 коп. за кредитним договором від 29 січня 2008 року та додаткових угод до нього.

Також встановлено, що рішенням господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 28 жовтня 2010 року, задоволено позов ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та стягнуто з ТОВ «Р-Фін» заборгованість за вказаними вище кредитними договорами у повному обсязі.

У травні 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами кредиту з поручителів: ОСОБА_7 за договором від 19 листопада 2007 року; та з ОСОБА_7 і ОСОБА_4 солідарно за договором від 29 січня 2008 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2012 року позов задоволено у повному обсязі: стягнуто на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» з ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 1 333 248 грн 11 коп.; стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 1 982 538 грн 99 коп.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2014 року, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2012 року скасовано в частині стягнення на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 заборгованості за договором кредиту від 29 січня 2008 року у розмірі 1 982 538 грн 99 коп. та солідарного стягнення судових витрат. У позовних вимогах до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту від 28 січня 2008 року та судових витрат відмовлено на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Крім того, встановлено, що на земельній ділянці, площею 0,100 га, по АДРЕСА_1, переданій в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором іпотеки від 30 січня 2008 року, ОСОБА_4 без дозволу іпотекодержателя збудувала двоповерховий житловий будинок, загальною будівельною площею 272 кв. м, та господарські споруди: котельню, площею 11 кв. м, баню, площею 43,10 кв. м, ганок, площею 3,60 кв. м, спорудження 1-8; 1, 1, який прийнятий в експлуатацію на підставі акта державної приймальної комісії від 2008 року (без зазначення дати і місяця), і затверджений розпорядженням голови Овідіопольської районної державної адміністрації «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами на території Великодолинської, Таїровської селищних та Дальницької, Молодіжненської. Прилиманської сільський рад Овідіопольського району Одеської області» від 24 жовтня 2008 року № 1535.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами, у зв'язку із чим банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на предмети іпотеки. При цьому, суд вказав, що банком не пропущено строк звернення до суду, оскільки у 2012 році банк звертався з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 як поручителів про стягнення боргу за кредитними договорами. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2012 року, яким позов задоволено, було скасовано в частині на користь банку солідарного стягнення заборгованості за договором кредиту від 29 січня 2008 року з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено. Наведені обставини свідчать про переривання перебігу позовної давності для звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмети іпотеки.

Крім того, суд відмовив у задоволенні вимог про визнання предметом іпотеки будівель і споруд, які збудовано на земельній ділянці, переданій в іпотеку банку, виходячи із того, що позивачем не надано доказів, що жилий будинок та будівлі збудовані за наявності дозволів компетентних органів, наявності належно затвердженого проекту та прийняття об'єктів нерухомості в експлуатацію. Отже, вказане майно не є об'єктом права власності, а тому на нього не може бути звернуто стягнення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання предметом іпотеки будівель і споруд, які збудовано на земельній ділянці, переданій в іпотеку банку та зверненні стягнення на це майно й ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 є власником вказаного вище будинку з господарськими спорудами, отже це майно є предметом іпотеки, оскільки розташоване (побудоване) на земельній ділянці, яка передана в іпотеку позивачу.

Проте повністю погодитися з висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку»іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України на вищевказані положення законодавства уваги не звернув, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, обмежився лише формальним посиланнями на її обґрунтованість, при цьому належним чином не дослідив умов спірного кредитного договору і графіка погашення кредиту; не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи наданого банком періодичного детального розрахунку, й не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу. У рішенні суду взагалі відсутні посилання на період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості, яка стягується, оцінка правильності чи хибності розрахунку заборгованості, наданого позивачем, і власних розрахунків цієї суми судом не наведено.

Крім того, судом не зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-1239цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (ст. 17).

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору іпотеки, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик