Справа № 550/888/16-ц
Провадження № 2/550/13/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року смт. Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області

в складі головуючого судді Антонова А.А., за участю секретарів судового засідання Бондаренко Т.В. та Самойленко Н.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Чутове справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, який обґрунтовував тим, що він 30.07.2015 р. придбав квартиру АДРЕСА_1 (Леніна) в с. Василівка Чутівського району Полтавської області, з якою разом придбав її складові частини: сарай та комору. Після цього з'ясувалось, що даний сарай самовільно зайняв і ним користується ОСОБА_3, який добровільно звільнити сарай не бажає. Просив витребувати у ОСОБА_3 шляхом звільнення самовільно зайнятого сараю.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просили його задовольнити.

Відповідач позов не визнав і повідомив, що він користується кинутим сараєм, який відремонтував з частини старого зруйновного сараю. З наданих позивачем документів не вбачається, який саме сарай той придбав. В задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача повідомив, що в укладеному договорі купівлі-продажу квартири, згідно з яким позивач придбав квартиру, не зазначено, що той разом з квартирою придбав ще і сарай. Стосовно наданого вищезазначеного договору, в якому міститься виправлення щодо проданого майна вважає, що дане виправлення внесено з порушенням вимог законодавства, а тому не є законним. В задоволенні позову просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р. ОСОБА_1 прийняв у власність куплену у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 (зараз - вул. Перемоги) в с. Василівка Чутівського району Полтавської області, і цей договір нотаріально посвідчений.

В той же день нотаріус надав позивачу витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в якому зазначені відомості про придбане позивачем нерухоме майно: квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_3, та має наступні складові частини нерухомого майна: нежитлове приміщення, сарай та комора.

Під час розгляду справи в суді позивач надав суду копію договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р., укладеного між ним та ОСОБА_6, та в п. 1 якого щодо придбаного майна (квартири № 3 в житловому будинку № 17 по вул. Леніна в с. Василівка Чутівського району Полтавської області), зроблений рукописний допис «та належних до неї сараю та комори», який засвідчений нотаріусом.

З даної копії вбачається, що в договір купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, внесені зміни, яким доповнений перелік майна, яке продавець передав, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність.

Відповідно до п.п. 7.1 та 7.2 п. 7 глави 7 розділу 2 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.02.2012 р. договір сторін про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору (п.п. 7.1). Договір про зміну або розірвання договору підписується сторонами і посвідчується нотаріусом. На всіх наданих нотаріусу примірниках основного договору проставляється відмітка про його зміну або розірвання, у якій зазначаються номер за реєстром та дата посвідчення договору про зміну або розірвання, проставляється нотаріусом підпис і скріплюється його печаткою (п.п. 7.2).

Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з зі ст. 316 та 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності, згідно ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Одночасно ст. 203 ЦК України встановлює вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 209 ЦК України наголошує, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

У ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 321 ЦК України вказує право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У ст. 186 ЦК України зазначено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р. сторони за договором чітко визначили майно, яке продавець передав, а покупець прийняв у власність, і цим майном була лише квартира, інше майно не було предметом договору під час його укладення.

Суд вважає, що в договір купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, були внесені зміни в частині майна, яке було передане ОСОБА_6 у власність ОСОБА_1, і ці зміни були внесені з порушенням вимог п.п. 7.1 та 7.2 п. 7 глави 7 розділу 2 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.02.2012 р. без відома ОСОБА_6 та без укладення нотаріально посвідченого договору змін до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р., а тому відсутні підстави вважати, що предметом даного договору також були сарай і комора.

Таким чином, ОСОБА_1 не надав належних доказів того, що у нього у власності перебуває сарай, який йому був переданий у власність відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р.

Одночасно суд звертає увагу на те, що в рукописному дописі, зробленому в договорі купівлі-продажу квартири від 30.07.2015 р., не зазначена адреса місцезнаходження цього сараю або інші інформація, за якою можливо встановити місце знаходження сараю. В судовому засіданні позивач також не зміг повідомити адресу, за якою знаходиться даний сарай.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 88, 212-213, 215 ЦПК України, ст.ст. 179, 186, 202, 203, 209, 316, 317, 319, 321, 328, 387, 657 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Чутівський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий

Повний текст рішення виготовлений 13 лютого 2017 року