РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі судді Єпішина Ю.М., при секретарі Марецькый Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2016 року. Після укладення договору та реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідачі не знялись з реєстраційного обліку. В будинку не проживають біля двадцяти років та їх місце знаходження позивачу невідоме. Той факт, що в будинку досі зареєстровані відповідачі - заважає позивачу повноцінно ним користуватись, адже вона не має до них жодного відношення та не зобов'язана узгоджувати з ним в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження будинком. Просить суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини не явки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошенням у газеті «Наддніпрянська правда», заперечень з приводу поданого позову не надали.

В матеріалах є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає можливим справу розглядати у відсутності відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Тобто право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у нього права приватної власності на це майно.

На підставі вищевикладеного вбачається, що з припиненням права власності особи на будинок (квартиру) припиняється його право на користування ними, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слідує висновок, що права користування членів сім'ї власника будинку цим будинком та обсяг цих прав залежить від прав власника будинку. З припиненням права власності особи на будинок припиняється право членів її сім'ї на користування ним, оскільки права останніх є похідними від прав самого власника.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житловому будинку АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2016 року; інформаційної довідки №67829682 від 12.09.2016 року.

Відповідно акту від 13.09.2016 року №2080 - ОСОБА_2, ОСОБА_3, які зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 - за даною адресою фактично не проживають.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 надав покази, які зводяться до того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 більше двадцяти років.

ОСОБА_6 допитаний у судовому засіданні у якості свідка надав покази аналогічні тим, що надав ОСОБА_5

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що момент внесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є офіційним визнанням та підтвердженням виникнення в особи права власності на нерухоме майно.

Наявна в матеріалах справи копія домової книги житлового будинку АДРЕСА_1 - підтверджує факт проживання та реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_3 в житловому будинку АДРЕСА_1.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина четверта статті 334 ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місція проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень.

Таким чином, реєстрація та проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 в будинку, що знаходиться у власності позивача, обмежує її право власності.

Враховуючи викладене, суд на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, шляхом подання до апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Ю.М.Єпішин