АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/5336/17 Головуючий у 1 інстанції - Луценко О.М.
Унікальний № 756/9985/16-ц Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1, заінтересована особа - ОСОБА_2, на дії старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ХмелєвоїМарини Володимирівни,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії (бездіяльність) старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ХмелєвоїМарини Володимирівни, що виявилася в ухиленні від закінчення виконавчого провадження ВП №36171424. Крім того, просила визнати незаконними дії державного виконавця в частині винесення постанов від 17.03.2016 року та від 30.09.2016 року про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій відповідно, а також скасувати зазначені постанови. Також, скаржник просила скасувати пункт 2 постанови про закінчення виконавчого провадження, а також скасувати постанови від 04.10.2016 року про відкриття виконавчих проваджень щодо стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилалася на те, що на виконанні у Вишгородському районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження ВП №36171424, відкрите на підставі виконавчого листа №2-3205/09 виданого Оболонським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 298 840 грн. 78 коп. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.08.2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в процесі виконання судового рішення. Скаржник, зазначає, що, враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження ВП №36171424 мало бути закінчене після набрання законної сили ухвалою про затвердження мирової угоди, проте, державний виконавець виніс відповідну постанову лише в жовтні 2016 року, що, на думку скаржника, свідчить про бездіяльність останнього. Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій могли бути винесені лише на наступний день після закінчення строку, встановленого боржнику для добровільного виконання судового рішення, що закінчився в січні 2013 року, а винесення відповідних постанов у березні та вересні 2016 року є незаконним.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 у задоволенні скарги відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі боржник з посиланням на доводи скарги, які, на думку заявника, не були належним чином враховані судом першої інстанції, просить зазначену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою вимоги скарги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М. та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.11.2009 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі №2-3205/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 298 840 грн. 78 коп.

21.01.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №36171424.

03.04.2014 року між боржником і стягувачем в межах даного виконавчого провадження укладено мирову угоду в процесі виконання судового рішення, яка 10.06.2014 року була направлена державним виконавцем до Вишгородського районного суду Київської області для затвердження.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.08.2014 року визнано зазначену мирову угоду. Указана ухвала не оскаржувалася та набрала законної сили 12.08.2014 року.

Постановою державного виконавця від 17.03.2016 року стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 29 884 грн. 07 коп.

Постановою державного виконавця від 30.09.2016 року стягнуто з боржника витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 100 грн.

Постановою державного виконавця від 03.10.2016 року виконавче провадження ВП №36171424 закінчено, у зв'язку з надходженням до Відділу ухвали про затвердження мирової угоди між сторонами виконавчого провадження. Постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій виділено в окремі виконавчі провадження, які відкриті відповідними постановами від 04.10.2016 року.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що діями(бездіяльністю) державного виконавця не порушено охоронювані законом права та інтереси боржника, як сторони виконавчого провадження.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент укладення сторонами мирової угоди), сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом, оспорювати належність майна і результати його оцінки, подавати письмові заперечення проти розрахунку державного виконавця щодо розподілу коштів між стягувачами.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент укладення сторонами мирової угоди), виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової годи між стягувачем і боржником у процесі виконання.

З матеріалів справи слідує, що ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 06.08.2014 року про визнання мирової угоди між стягувачем і боржником в процесі виконання судового рішення набрала законної сили 12.08.2014 року.

Разом з тим, виконавче провадження було закінчено лише 03.10.2016 року, тобто більш, ніж через 2 роки після визнання судом відповідної мирової угоди.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що саме державним виконавцем зазначена мирова угода була подана на затвердження до Вишгородського районного суду Київської області /а.с. 77/.

Таким чином, судом першої інстанції належним чином не досліджено зазначену обставину та об'єктивно не встановлено чи мала місце бездіяльність державного виконавця в частині не закінчення виконавчого провадження ВП №36171424.

За змістом ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент відкриття зазначеного виконавчого провадження), державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець

одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження»( в редакції, чинній на момент відкриття зазначеного виконавчого провадження), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред'явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Згідно п. 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень(в редакції чинній як на момент відкриття виконавчого провадження, так і на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору), постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Разом з тим, судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що державним виконавцем не було винесено постанови про стягнення виконавчого збору на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення, тобто 29.01.2013 року, а відповідна постанова була винесена в березні 2016 року, тобто після того, як виконавче провадження вже мало бути закінчене, у зв'язку з затвердженням судом мирової угоди в процесі виконання судового рішення.

Отже, судом першої інстанції порушено порядок вирішення питання щодо скарги на бездіяльність державного виконавця, а ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2017, а скаргу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: