АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/774/284/К/17 суддя Пустовіт О.Г.
Категорія - 27 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П..

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_2,

представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6,

представник позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 16.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №0314/0508/46-008, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 78 900,00 доларів США. В забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, того ж дня між банком та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори поруки.

12 листопада 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», а також між ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами яких право вимоги за кредитним договором №0314/0508/46-008 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Позичальник не виконує належним чином взятих на себе зобовязань, у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість станом на 27.07.2014 року у розмірі 1 495 710,54 грн., із яких: борг за кредитом 881 685,66 грн., борг по відсоткам 428 943,71 грн., пеня 185 081,17 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними, посилаючись на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не отримав генеральної ліцензії для здійснення валютних операцій, а тому договір факторингу укладено незаконно й відповідач не має права вимоги за кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 року. Крім того, вважає, що відповідач незаконно підвищив процентну ставку за кредитом з 10.06.2011 року та з 23.07.2012 року.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсними договори факторингу від 28 листопада 2012 року, укладені між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», а також між ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи»; визнати неправомірним підвищення процентної ставки за кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 року з 10.06.2011 року та з 23.07.2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що договір факторингу №15 є неукладений, оскільки не підписаний сторонами та не скріплений печаткою, а тому не створює юридичних наслідків.

В апеляційній скарзі представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Зокрема, суд прийшов до помилкового висновку, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки перешкоджає вирішенню питання про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки, згідно ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 представник позивачаТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» - ОСОБА_7, який заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_8 та просив її відхилити, задовольнивши апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідача ОСОБА_2 та представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та просили її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», як необґрунтовану, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг і письмових заперечень позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 відхиленню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції виходив з того, що останній, як іпотекодержатель, скористався передбаченим ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» правом звернення стягнення на предмет іпотеки для покриття боргу відповідача ОСОБА_2, а вимога до боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними, суд першої інстанції виходив одночасно з недоведеності цих позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Судом встановлено, що 16 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 0314/0508/46-008, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 78 900,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,00% річних на строк до 16 травня 2018 року ( т.1 а.с. 5-9).

У пункті 1.3. цього Договору сторони погодились, що розмір процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1., п. 8.4. цього Договору (зміна економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу, зміна діючого законодавства, внесення змін до нормативних актів НБУ, зміна кредитної політики НБУ, у випадку невиконання зобовязань передбачених п.п. 5.6., 5.7. 2.2. Кредитного договору).

Розмір відсотків за користування кредитними коштам неодноразово змінювався наступним чином: з дати укладення цього Договору по 07.07.2009 року 13% річних, з 08.07.2009 року по 09.06.2010 року 7% річних, з 10.06.2010 року по 09.06.2011 року 10% річних, з 10.06.2011 року по 16.05.2018 року 16,68% річних (т. 1 а.с. 10-13).

Сторони погодились, що погашення кредиту та сплата процентів здійснюється шляхом фіксованих платежів (Ануїтетних платежів) у сумі 1 178,06 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін, тобто десятого числа кожного місяця (п. 3.1.1. Кредитного договору).

За порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом ОСОБА_2 сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості (п. 8.1. Кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 16 травня 2008 року укладено договір поруки № 0314/0508/46-008-Р-1, згідно умов якого, а саме п. 2, поручитель та боржник відповідають перед Банком за порушення зобовязання як солідарні боржники.

При цьому, згідно пунктів 1, 2, 10 цього Договору, сторони погодились між собою, що ОСОБА_4 поручилася за невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року та додаткових угод до нього, які будуть укладені між Банком та позичальником без додаткового погодження із поручителем, а строком припинення поруки є повне виконання ОСОБА_2 або ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань (т. 1 а.с. 14).

Також, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 16 травня 2008 року укладено договір поруки №0314/0508/46-008-Р-2, згідно умов якого, а саме п. 2, поручитель та боржник відповідають перед Банком за порушення зобовязання як солідарні боржники.

При цьому, згідно пунктів 1, 2, 10 цього Договору, сторони погодились між собою, що ОСОБА_5 поручився за невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року та додаткових угод до нього, які будуть укладені між Банком та позичальником без додаткового погодження із поручителем, а строком припинення поруки є повне виконання ОСОБА_2 або ОСОБА_5 взятих на себе зобовязань (т. 1 а.с. 15).

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі Фактор), укладено договір факторингу № 15, за умовами якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку передбаченому даним договором (п.2.1 договору).

Пунктом 2.2.3. договору передбачено, що з моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів по відношенню до боржників, у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обовязкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору,але настане у майбутньому.

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого «Вектор Плюс» відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку передбаченому договором. Після переходу права вимоги заборгованості до Фактора, він має право нараховувати, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обовязкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обовязкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна сума прав вимоги, що відступаються за цим договором, та ціна продажу визначаються в день передачі по акту приймання передачі в реєстрі заборгованості боржників, який є днем укладення даного договору.

Передача документації здійснюється шляхом укладення між сторонами відповідного акту прийому-передачі документації за формою, встановленою в додатку № 4 до цього договору. Акт прийому-передачі документації підписується уповноваженими представниками сторін, а їх підписи скріплюються печатками сторін. Акт прийому-передачі документації є невідємною частиною даного договору (п. 4.4.).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У ч.1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1ст.1077 ЦК України).

Отже, при відступлені права вимоги кредитор може відступити лише ті права та у тих обсягах, які має на час передачі вимоги та які визначені між ним та іншою особою, яка ці права приймає у окремому договорі.

Представник позивача надав суду копії договорів купівлі - продажу кредитного портфелю (договори факторингу від 28 листопада 2012 року) та актів прийому передачі до цих договорів. В акті прийому-передачі Реєстру Заборгованостій Боржників зазначено про те, що на виконання п.п. 2.3.,3.1 договору факторингу Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр заборгованості боржників, відповідно до якого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (т. 1 а.с. 23-50).

Згідно повідомлення ТОФ «ФК «Вектор Плюс» розрахунок за договорами факторингу було проведено у повному обсязі та кошти було перераховано 28 листопада 2012 року, тобто у день укладення цих договорів (т. 1 а.с. 51,52)

Витяг з реєстру заборгованості боржників підтверджує, що до позивача перейшло право вимоги за Кредитним договором № 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 64-66).

За таких обставин договір факторингу між фактором і клієнтом укладено у встановленому законом порядку, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, доводи ОСОБА_2 про те, що договір факторингу суперечить ст.. 1078 ЦК України та є нікчемним перевірялися при розгляді цивільної справи за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнані безпідставними, про що зазначено у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 квітня 2015 року (т. 1 а.с. 144-150).

Згідно розяснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, всупереч вищевикладеного, виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними, вважає за необхідне, у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ( п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), змінити рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у звязку з пропуском останнім позовної давності.

Згідно ст. 514 та ч.1 ст.516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом і заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж (ч.1 ст.1082 ЦК України).

Із змісту листа вих. №0019841, направленого від імені ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» на ім'я ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням вбачається, що позичальник повідомлений про відступлення права вимоги, вказана сума грошової вимоги станом на 28.11.2012 року, яка підлягає виконанню на користь нового кредитора та зазначено нового фактора (т. 1 а.с.12).

Унаслідок невиконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, 23 вересня 2014 року за вихідним №СБ_КІ_19 ТОВ «Кредитні ініціативи» направило позичальнику ОСОБА_2 та поручителям ОСОБА_4, ОСОБА_5 повідомлення про наявність заборгованості та, у випадку її несплати протягом тридцяти днів з дати отримання повідомлення, на підставі ст. 1050 ЦК України вимагав повернення кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій (т. 1 а.с. 62,69).

Вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» відповідачами не виконані та станом на 27.07.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 495 710,54 грн., із яких: заборгованість за кредитом 75 019,22 долари США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 881 685,66 грн., заборгованість по відсотках 36 497,16 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 428 943,71 грн., пеня за останні 12 місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом 185 081,17 грн. (т. 1 а.с. 67, т. 2 а.с. 10-11).

Наданий позивачем розрахунок заборгованості повністю узгоджується із матеріалами справи та відповідачами не спростований, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належними доказами, у відповідності до приписів ст. 60 ЦПК України, підтверджено заявлені позовні вимоги в частині загального розміру заборгованості за Кредитним договором № 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року.

Доводи позичальника ОСОБА_2 щодо неправомірного підвищення процентної ставки колегією суддів відхиляються з огляду на те, що підвищення процентної ставки передбачено шляхом укладення між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 Договорів про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 0314/0508/46-008 (т. 1 а.с. 10-13), які є чинними та останнім не оспорюються.

Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у звязку на наявністю невиконаного рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року станом на 16.06.2013 рок в розмірі 906 491,93 грн., оскільки, існування рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не являється підставою для відмови в задоволенні позову та не свідчить про відсутність заборгованості.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Як роз'яснено в п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 1080цс15 від 03.02.2016 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключається після ухваленням рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконано.

Крім того, слід зазначити, що кредитний договір № 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року є валютним, а відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Таким чином, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 квітня 2015 року (т. 1 а.с. 144-150) щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, який забезпечено виконання Кредитного № 0314/0508/46-008 від 16 травня 2008 року, не виконано, отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключається.

Заява відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про застосування до позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» наслідків пропуску позовної давності не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252- 255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Визначаючи початок перебігу позовної давності, колегія суддів враховує той факт, що у звязку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо повернення кредиту, кредитор (ТОВ «Кредитні ініціатви») відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Отже, предявивши 23 вересня 2014 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені (т. 1 а.с. 69), кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові №6-990цс15 від 27.01.2016 року за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, який має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Отже, початок перебігу строку позовної давності необхідно відраховувати з моменту спливу 30 днів після отримання вимоги про дострокове виконання зобовязання, яка направлена боржнику та поручителям у вересні 2014 року, а не з 16 травня 2008 року (дата укладення Кредитного договору №0314/0508/46-008), як вважають відповідачі.

Враховуючи те, що з позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду у жовтні 2014 року (т.1 а.с. 2), тобто в межах позовної давності, встановленої договором, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності.

Забезпечення виконання зобовязання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобовязання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України.

Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобовязання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, не предявить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 мт. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме такі правові позиції висловлені в постановах Верховного Суду України від від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14, від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16, за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, а ні Договір поруки № 0314/0508/46-008-Р-1 від 16 травня 2008 року, а ні Договір поруки № 0314/0508/46-008-Р-2 від 16 травня 2008 року, не містять строку дії поруки. Натомість у пунктах 10 цих Договорів зазначено, що договори поруки діють до повного виконання зобовязання за кредитним договором (т. 1 а.с. 14, 15).

Оскільки, з договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договорів поруки (п. 4.1.) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строком повного погашення кредиту є 16 травня 2018 року.

Однак, як вже зазначалося вище, предявивши 23 вересня 2014 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителів протягом шести місяців з моменту спливу 30-денного строку після отримання ними вимоги про дострокове виконання зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, позов до боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_4, ОСОБА_5 предявлено у жовтні 2014 року, тобто в межах строку дії поруки.

Вирішуючи питання щодо порядку солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителів колегія суддів виходить з того, що правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто зі змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобовязання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч.3 ст. 554 ЦК України). Лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителя відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою.

Законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобовязання, але в цьому випадку ч.3 ст. 554 ЦК України застосована бути не може. Поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, оскільки не можна вважати поруку їхньою спільною. За таких обставин кредитор має право предявити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобовязання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

З огляду на укладення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 окремих договорів поруки, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 року станом на 27 липня 2014 року у солідарному порядку з ОСОБА_2 та окремо з кожним з поручителів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ( п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України) та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та стягує на його користь заборгованість за Кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 року станом на 27 липня 2014 року у розмірі 1 495 710, 54 грн., із яких: борг за кредитом 881 685,66 грн., борг по відсоткам 428 943,71 грн., пеня 185 081,17 грн. солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4, солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, колегія суддів стягує з кожного з відповідачів на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у розмірі 4 019,40 грн. (т. 2 а.с. 73, 76) у рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 року станом на 27 липня 2014 року у розмірі 1 495 710 (один мільйон чотириста девяносто пять тисяч сімсот десять) гривень 54 (пятдесят чотири) копійки, із яких: борг за кредитом 881 685,66 грн., борг по відсоткам 428 943,71 грн., пеня 185 081,17 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №0314/0508/46-008 від 16.05.2008 року станом на 27 липня 2014 року у розмірі 1 495 710 (один мільйон чотириста девяносто пять тисяч сімсот десять) гривень 54 (пятдесят чотири) копійки, із яких: борг за кредитом 881 685,66 грн., борг по відсоткам 428 943,71 грн., пеня 185 081,17 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати понесені на оплату судового збору у розмірі 4 019 (чотири тисячі девятнадцять) гривень 40 (сорок) копійок в рівних частинах.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2016 року в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: