АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22-ц/2090/742/17 Головуючий 1 інстанції Труханович В.В..
Справа № 639/1653/16-ц Доповідач: Кругова С.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П.,

ОСОБА_1,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3, 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 звернувся до Жовтневого районного суду міста Харкова з позовом , в якому просив визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 02.10.2007 року недійсним, зобовязати приватного нотаріуса скасувати нотаріальне посвідчення договору та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 13.01.2015 року померла ОСОБА_7, після смерті якої спадкоємцем є ОСОБА_4 Померлій на праві власності належить квартира № 8 по пров. Столярному, б. 5 у м. Харкові. Отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, оскільки зясувалося, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування.

Представник позивача вказує, що договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки його положення суперечать ЦК України.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру № 8 по пров. Столярному, б. 5 у м. Харкові.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що договір дарування є дійсним та відповідає всім вимогам законодавства. У дарувальника ОСОБА_7 був дійсний намір передати у власність належну їй квартиру саме ОСОБА_8 після своєї смерті. Оскільки ОСОБА_4 не визнається право власності ОСОБА_8 останній і звернувся до суду із зустрічним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Чинне законодавство не містить прямої або опосередкованої заборони на укладання договору дарування з обовязком передати майно у майбутньому та визначення при цьому відкладальної обставини - смерть дарувальника.

Сторони договору добровільно, як вони того бажали, узгодили всі пункти договору, досягли домовленості зі всіх істотних умов договору. За 8 років існування договору сторони не зверталися з вимогою про визнання договору дарування недійсним.

Всупереч п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у ОСОБА_7 був дійсний намір передати у власність належну їй квартиру саме ОСОБА_8, а не будь-якій іншій особі, після своєї смерті, тому якщо припустити, що сторонами було допущено помилку при укладенні договору та обрання саме такої назви, не є підставою для визнання його недійсним.

Судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки застосування положень ст. 392 ЦК України та вимогам ОСОБА_8 про визнання за ним права власності на квартиру.

Суд не пересвідчився у належності та допустимості такого доказу, як рішення державного реєстратора ОСОБА_9 від 30.10.15, яке скасовано та визнано незаконним Харківським окружним адміністративним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали такий договір дарування (правочин), зміст якого суперечить ЦК України та порушує права ОСОБА_4 Стосовно вимог за зустрічним позовом суд зазначив, що позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом є взаємовиключними.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.10.2007 року між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено Договір дарування з обовязком передати дарунок у майбутньому, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий номер №1850. (а.с. 75-76)

10.01.2015 року ОСОБА_7 (дарувальник) померла (а.с. 10).

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 23.01.2007 р. №6-07-261623-Ш. (а.с. 11).

Пунктом 1 Договору дарування передбачено, що дарувальник дарує, а обдаровуваний приймає в дар квартиру АДРЕСА_2. Дарувальник зобовязується передати дарунок обдаровуваному в майбутньому. Моментом фактичної передачі дарунка та моментом виникнення у обдаровуваного права розпорядження квартирою сторони визначили момент смерті дарувальника.

Згідно пункту 5 Договору сторони передбачили, що право розпорядження квартирою настає у обдаровуваного з моменту смерті дарувальника. З цього ж моменту це майно вважається переданим обдаровуваному в натурі, в порядку ч. 1 ст. 334 ЦК України, а цей договір стає правовстановлювальним документом обдаровуваного, підставою для державної реєстрації переходу права власності до обдаровуваного.

Пунктом 6 сторони визначили, що право власності на відчужувану квартиру виникає у обдаровуваного з моменту нотаріального посвідчення цього договору та має бути формалізоване державною реєстрацією після смерті дарувальника.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Вони спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 723 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов'язок дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини.

Визначення поняття «відкладальна обставина» наведене у ч. 1 ст. 212 ЦК України, відповідно до якої особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Суд вказує, що момент смерті особи, визначений п. 5 Договором, в розумінні ч. 1 ст. 212 ЦК України не є відкладальної обставиною, оскільки, незалежно від часу, смерть особи настане неминуче й у будь-якому випадку, що є загальновідомим фактом.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 (дарувальник) померла 10.01.2015 року. (а.с. 10)

Частиною 3 ст. 723 ЦК України передбачено, що якщо до настання строку (терміну) або відкладальної обставини, встановленої договором дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому, дарувальник або обдаровуваний помре, договір дарування припиняється.

Визначення сторонами Договору в якості відкладальної обставини смерть дарувальника, взагалі робить неможливим виконання такого договору, оскільки і смерть особи і припинення договору відбувається одночасно.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 215 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія субєкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні встановлено, що Договір дарування впливає на право ОСОБА_4 щодо отримання спадщини після померлої ОСОБА_7, який звернувся до 11 ХДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої.

Отже, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали такий договір дарування (правочин), зміст якого суперечить ЦК України та порушує права ОСОБА_4, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

У зв'язку із задоволенням первісного позову та визнанням Договору дарування від 02.10.2007 року недійсним, суд першої інстанції правильно зазначив, що підстави для визнання права власності на квартиру, яка була предметом недійсного договору, за ОСОБА_3 відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. (ч. 4 ст. 334 ЦК України)

Отже, право власності у обдаровуваного за договором дарування може виникнути лише після проведення державної реєстрації.

Пунктом 6 сторони погодили, що право власності на відчужувану квартиру виникає у обдаровуваного з моменту нотаріального посвідчення цього договору та має бути формалізоване державною реєстрацією після смерті дарувальника. При цьому в договорі зазначено, що відповідно до вимог ст. 182 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації.

Право сторін на визначення умов договору не є безмежним та має узгоджуватися з іншими положеннями ЦК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

ОСОБА_1