Справа № 369/4097/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/932/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 31.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зобовязання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувсь до суду із даним позовом мотивуючи тим, що на підставі ордеру він є основним квартиронаймачем житлового приміщення АДРЕСА_1 в м.Вишневому з 1979 року. Користувачами були його дружина ОСОБА_5, та діти ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 В даний час в квартирі залишились зареєстрованими він та його син ОСОБА_3, але останній ніколи не проживав в даній квартирі, не ніс витрати на її утримання, не сплачував комунальні послуги і перешкоджає позивачу належним чином користуватися житлом. Остаточно просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, зобов'язати виконком Вишневої міської ради Києво-Святошинського району зняти ОСОБА_3 з реєстрації за вказаною адресою та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов мотивуючи тим, що він у 2007 році розлучився з дружиною та повернувся проживати до спірної квартири, щодо його реєстрації та проживання за цією адресою його батьки не заперечували. З того часу він користувався даною квартирою, ніс витрати на її утримання. Вказав, що його батько фактично не проживає в даній квартирі з 1992 року, оскільки спочатку він відбував покарання, а потім знайшов іншу жінку та переїхав проживати до неї, а у 2007 році він розлучився з його матірю. До квартири батько так і не повернувся проживати. Далі позивач за зустрічним позовом зазначив, що восени 2015 року він почав робити ремонт, оскільки не вистачало грошей до завершення ремонту, здав квартиру в оренду. Коли батько дізнався про це, то почав чинити йому перешкоди, хоча в квартирі не проживає більше 20 років. Тому просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі та стягнути на свою користь судові витрати.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подала окремий позов, як третя особа з самостійними вимогами, мотивуючи тим, що її батько ОСОБА_2 фактично не проживає в даній квартирі більше 15 років та не ніс витрати на її утримання. Посилаючись на те, що вона має право користуватись спірною квартирою на підставі ордеру, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У судовому засіданні представник виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області суду пояснив, що ордер на квартиру був виданий на сімю. На даний час залишились двоє зареєстрованих осіб, щодо їх проживання, наявної заборгованості та її погашення у виконавчому комітеті інформація відсутня.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Суд визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивач за первісним позовом ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що суд в порушення вимог законодавства прийняв позов ОСОБА_4, не врахувавши, що вона давно не проживає у спірному приміщенні, тому її права не порушені. До того ж відповідач ОСОБА_3 також проживає у гуртожитку по вул. Довнар-Запольського у м. Києві, про що є відповідна довідка, тому просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити за необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції при розгляді цієї справи встановлено наступні обставини.

29 березня 1979 року на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинсько районної ради народних депутатів Київської області від 13 листопада 1978 року за № 557/4 ОСОБА_2 на сім'ю з 6 чоловік (ОСОБА_5 дружина, ОСОБА_6 син, ОСОБА_3 син, ОСОБА_8 донька, ОСОБА_7 син) було видано ордер № 014853 на вселення сімї у трикімнатну квартиру АДРЕСА_3.

За даними довідки за Формою 3, виданої КП «УМГ» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 квітня 2016 року за №383, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 (власник) та ОСОБА_3 (син).

Крім того, судом встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_2 одружився вдруге та переїхав проживати до нової дружини в с. Плесецьке. У квартирі залишилась постійно проживати ОСОБА_5

19 вересня 2015 року ОСОБА_5, померла що підтверджено свідоцтвом про смерть серія І-БК №351812, виданого відділом реєстрації смерті в м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 постійно, безперервно, протягом тривалого часу не проживав та не проживає у спірній квартирі, немає доказів відсутності його речей у квартирі, відсутності інтересу до житлової площі.

Крім того судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 з 2001 року не проживає у спірній квартирі. При цьому він не мав перешкод в користуванні спірним житлом, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавився, витрати по її утриманню не ніс, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив, з заявами про вселення на спірну житлову площу не звертався.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не доведені позовні вимоги, відповідно до ст.60 ЦПК України, тому суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 не втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки залишив там свої речі, час від часу ночував в помешканні, доглядав за матірю, ніс витрати на утримання даного майна, в тому числі оплачував комунальні послуги, проводив ремонтні роботи, що відповідно до вимог ст. 72 ЖК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд виходив з того, що відповідач за цим позовом ОСОБА_2 без поважних причин не користується спірним житлом на протязі більше ніж 6 місяців, тому відповідно до ст.71 ЖК України підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.71 ЖК України, житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем зберігається протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Таким чином при вирішенні питання про втрату права користування житлом в даному випадку зясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач останні вісім років разом із своєю сімєю проживає в м.Києві.

Відповідач ОСОБА_3 заперечуючи проти позову та заявивши зустрічний позов, послався на те, що в 2007 році він розлучився з дружиною та переїхав жити до спірної квартири, про що не заперечували батьки. Останні чотири роки мати хворіла, тому він постійно перебував біля неї. В той же час батько фактично ніколи не проживав у спірній квартирі, оскільки в селі Плесецьке побудував будинок більше ніж 300 кв.м., ще будучи у шлюбі з його матірю, а в 2007 році з нею розлучився і проживав постійно та проживає дотепер у с.Плесецьке.

Суд першої інстанції відповідно до правил статей 10, 60, 212 ЦПК України, проаналізував надані сторонами докази, пояснення сторін та їх представників, свідків, третіх осіб дійшов правильного висновку, що є правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою за правилами ст. 71 ЖК України, оскільки як правильно встановив суд першої інстанції, останній без поважних причин не користується спірним житлом на протязі більше ніж 6 місяців. При цьому, суд також вірно встановив, що ОСОБА_2 не довів свого позову, що є його обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Всупереч вимогам статті 60 ЦПК України відповідач не надав доказів, які могли б спростувати висновки суду.

Доводи апеляційної скарги щодо вирішення його позову та зустрічного позову не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції фактичні обставини зясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам, суд не вийшов за межі позовних вимог, тому ухвалюючи рішення відповідно до ст.214 ЦПК України, вирішив питання, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при розгляді справи щодо вирішення первісного та зустрічного позовів вимоги матеріального і процесуального права судом першої інстанції додержано, підстав для скасування рішення немає.

Разом з тим, доводи скарги щодо вирішення позову ОСОБА_4 заслуговують на увагу, оскільки на думку судової колегії вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що позивачка ОСОБА_4 не надала доказів на порушення ОСОБА_2 її прав та інтересів, оскільки в спірній квартирі вона не зареєстрована та не проживає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Позивачка не довела свого позову щодо порушення її прав, що є її обовязком, відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати на користь держави у розмірі 303,16 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :