АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3027/17 Головуючий 1 інст. - Бородіна Н.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» квітня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Каюкова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року по справі за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилався на те, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2016 року відмовлено у прийнятті заяви Комунального підприємства «Харківводоканал» про видачу судового наказу, оскільки із поданих документів вбачається спір про право.

Зазначив, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкають ОСОБА_1, ОСОБА_2, які є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1.

Вказав, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Зазначив, що за відповідачами утворилась заборгованість в сумі 10153,52 грн., а саме: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 6351,33 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 березня 2010 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 2349,21 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 183,65 грн., індекс інфляції за час прострочення 1269,33 грн.

Вказав, що несплата боргу призводить до погіршення стану комунальних мереж централізованого водопостачання та водовідведення, погіршує можливості щодо забезпечення екологічного добробуту міста і негативно впливає на впровадження природоохоронних заходів.

Просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 10153,25 грн., а саме: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 грудня 1999 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 6351,33 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 березня 2010 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 2349,21 грн., індекс інфляції у розмірі 1269,33 грн., 3% річних від простроченої суми - 183,65 грн., судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківводоканал» - задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму заборгованості в розмірі 4771,98 грн., 3% річних в сумі 183,65 грн., інфляційні втрати в сумі 1269,33 грн., в решті позову - відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» судовий збір в сумі 844,70 грн. по 422,35 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - змінити в частині стягнення інфляційних втрат. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що в судом не зазначено, яким чином розраховувалась сума інфляційних втрат.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року із змінами та доповненнями встановлено відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як убачається з преамбули, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є цей Кодекс. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акта цивільного законодавства.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Стягуючи суму інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції, з висновком якого, погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з обставин справи та вимог частини 2 статті 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. На ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1.

Із розрахунку вбачається, що загальна сума заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у відповідачів за період з 12 жовтня 2013 року по 31 серпня 2016 року склала 4771, 98 грн.

Сума інфляційних втрат розрахована шляхом множення суми заборгованості на процент інфляції з відрахуванням суми заборгованості, яка склала за цей період 1269,33 грн. з урахуванням строку позовної давності, та 3% річних, які розраховано шляхом множення суми заборгованості на 3% річних, на кількість прострочених днів, поділено на кількість днів у році та становлять 183, 65 грн., про що і зазначено в оскаржуванійчастині рішення.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, тому рішення суду в іншій частині не переглядалося.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов висновку щодо часткового задоволення позову в оскаржуваній частині.

Доводи, які викладені апеляційній скарзі зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Даних, які б вказували на наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Питання щодо стягнення судового збору вирішено відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії