22-ц/775/212/2017(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Принцевської В.П.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПрАТ «ММК ім.Ілліча») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 04 серпня 2000 року працював на підприємстві відповідача, в тому числі на посаді механіка ділянки на Аглофабриці. 26 червня 2016 року позивачу була видана трудова книжка, з якої він дізнався про своє звільнення з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки 02 лютого 2016 року був доведений до психоемоційної напруги, через конфлікт із керівником аглофабрики та під впливом тиску написав заяву про звільнення, що не відповідало його справжній волі. Заяву про звільнення до відділу кадрів не подавав та не просив звільняти його без відпрацювання двотижневого строку, як встановлено ст.38 КЗпП України. За поданою заявою його мали звільнити через два тижні після відпрацювання. З 03 лютого 2016 року по 26 лютого 2016 року він перебував на лікарняному. Свого часу не зміг відкликати свою заяву про звільнення, оскільки хворів. Вважає, що належним днем звільнення є день видачі йому трудової книжки, тобто 26 червня 2016 року.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 72 від 03 лютого 2016 року «Про звільнення працівника»; поновити на роботі на посаді механіка ділянки (по ремонту обладнання технологічних складів і спецтехніки) механослужби Аглофабрики ПрАТ «ММК ім.Ілліча» з 03 лютого 2016 року; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 03 лютого 2016 року (включаючи 03 лютого 2016 року) по день фактичного відновлення на роботі в розмірі 73 476 грн., станом на 25 липня 2016 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за місяць.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі від імені ОСОБА_2 його представник за довіреністю ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для

справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_4, заперечення проти апеляційної скарги представника ПрАТ «ММК ім.Ілліча» - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 04 серпня 2000 року працював у ПрАТ «ММК ім.Ілліча», останній час механіком ділянки по ремонту устаткування технологічних складів і спецтехніки (Механослужба) Аглофабрики (а.с.6-8).

02 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до директора з аглодоменного виробництва начальника Аглофабрики ОСОБА_6 з заявою, в якій просив звільнити його з роботи з 03 лютого 2016 року за власним бажанням (а.с.24).

На підставі наказу №72 від 03 лютого 2016 року ОСОБА_2 звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, про що зроблений відповідний запис до трудової книжки, яка отримана позивачем у червні 2016 року (а.с.7-8, 23).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно написав заяву про звільнення за власним бажанням з 03 лютого 2016 року без відпрацювання протягом двох тижнів і з цим погодився відповідач; що звільнення позивача в день знаходження на лікарняному не свідчить про порушення норм трудового законодавства, оскільки таке звільнення не допускається тільки у разі звільнення за ініціативою роботодавця, а не за ініціативою працівника; що після звільнення позивач не висловлював наміру відкликати свою заяву про звільнення та не приступив до роботи по закінченню лікування.

Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права.

Пунктом 4 частини1 статті 36 КЗпП України встановлено підстави припинення трудового договору, серед яких є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

Згідно статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Укладення працівником трудового договору, його виконання та розірвання базується на загальних принципах властивих договірним правовідносинам - це добровільність вступу особою у правовідносини та свобода при їх припинені. Одночасно з цим законом можуть встановлюватися певні обмеження щодо строків звільнення працівника для забезпечення безперервної роботи

підприємства та зменшення потенційних втрат (незручностей) для працедавця при добровільному звільненні працівника.

Зі справи вбачається, що 02 лютого 2016 року ОСОБА_2 подав заяву на імя начальника Аглофабрики ОСОБА_6 і просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 03 лютого 2016 року. На тексті заяви зроблено резолюції, згідно з якими звільнення позивача було узгоджено з 03 лютого 2016 року з оформленням звільнення за ст.38 КЗпП України (а.с.24).

03 лютого 2016 року керівник підприємства ОСОБА_7 видав наказ № 72 про припинення трудового договору з ОСОБА_2 за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (а.с.23).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача вказала, що оскільки ОСОБА_2 самостійно просив розірвати трудовий договір саме з 03 лютого 2016 року, адміністрація знайшла можливим задовольнити заяву позивача, оскільки підстав для відмови у розірванні трудового договору у строк, визначений працівником, не було.

Не погоджуючись з рішенням суду, яким позивачу відмовлено у позові про поновлення на роботі, представник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначив, що судом не повно зясовані обставини справи, що мають значення для розгляду справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи і, зокрема, не допитані свідки, про допит яких було заявлено позивачем, а саме, ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Між тим, матеріали справи вказують на те, що клопотання позивача про допит цих свідків було судом першої інстанції розглянуто та задоволено і під час розгляду справи судом приймалися передбачені законом заходи для виклику цих свідків та допиту їх за обставинами справи, але ці особи до суду не зявилися (а.с.39,46,67,82,90,91,146).

Тому, в цій частині доводи скарги є безпідставними, оскільки суд приймав заходи для забезпечення доказів у справі.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Посилання представника позивача на те, що суд не задовольнив клопотання ОСОБА_2 про витребування деталізації телефонних дзвінків, якими позивач мав намір доказати, що він повідомляв за місцем роботи, що не має можливості вийти на роботу внаслідок хвороби, є непереконливими, оскільки ОСОБА_2 не навів обставин, які перешкоджали йому самостійно отримати ці дані в телефонній компанії та представити ці докази суду першої інстанції в порядку ст.57 ЦПК України.

У скарзі представник ОСОБА_2 вказує на те, що висновок суду про добровільність написання ним заяви про звільнення не відповідає обставинам справи, оскільки свідок ОСОБА_9 чув про спір позивача та представника адміністрації ОСОБА_10, під час якого останній вимагав від позивача написати заяву про звільнення.

Заперечуючи проти цих доводів представник ПрАТ «ММК ім.Ілліча», звертала увагу суду на те, що ОСОБА_9 є товаришем позивача, чого він не заперечував в суді першої інстанції, і обставини розмови ОСОБА_2 та ОСОБА_10 щодо тиску на позивача з тим, щоб він

написав заяву про звільнення, йому відомі внаслідок того, що він чув цю бесіду з коридору через двері, оскільки безпосереднім учасником цієї розмови він не був.

З рішення суду вбачається, що ці обставини були предметом перевірки суду першої інстанції та відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, поясненням свідка ОСОБА_9 дана оцінка у сукупності з іншими доказами, що знайшло відображення у висновках суду.

В апеляційній скарзі також вказується, що заява ОСОБА_2 про звільнення з роботи не відповідає вимогам закону щодо її змісту, а тому, вважається анонімною і не підлягає розгляду, в розумінні ч.7 ст.5 Закону України «Про звернення громадян».

З цими доводами погодитися не можна, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і норми трудового законодавства не містять обовязкової форми заяви працівника на імя адміністрації з проханням про звільнення.

В свою чергу Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Такі обставини не були предметом позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 зазначає, що суд помилково стверджує про відсутність будь-яких поважних причин невиходу позивача на роботу після 26 лютого 2016 року, оскільки позивачем було надано копію довідки № 241 комунальної установи «Маріупольської міської лікарні № 4» від 15 липня 2016 року, згідно з якою позивач знаходився на лікуванні з діагнозом закритий перелом зовнішньої кісточки лівого гомілковостопного суглоба.

Матеріали справи містять відомості про хворобу позивача з 03 лютого 2016 року, однак з вказаної довідки вбачається, що у звязку із захворюванням ОСОБА_2 був відкритий лікарняний, накладена гіпсова повязка на 4 тижні, однак хворий не зявився до лікарні і тому 26 лютого 2016 року лікарняний був закритий (а.с.9).

Зазначене вказує на те, що причини невиходу позивача на роботу після 26 лютого 2016 року не можна визнати поважними.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дав правильну оцінку представленим доказам і дійшов висновку, що позивач не мав наміру поновлювати свої трудові відносини з підприємством ні протягом двох тижнів з дня подачі заяви про звільнення, ні після закінчення лікарняного.

Ці обставини підтверджуються поясненнями представника відповідача в судовому засідання апеляційного суду, яка посилалася на те, що за даними, які отримані підприємством, ОСОБА_2 з жовтня 2016 року працевлаштувався у підрядну організацію, де і працює до теперішнього часу. ПрАТ «ММК ім.Ілліча» видавало пропуск для проходу позивача на територію підприємства (а.с.106-107).

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові про визнаня незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки рішення позивача про звільнення за власним бажанням було виражене у його заяві, написаній власноруч; факт тиску з боку заступника начальника аглофабрики з інжінірингу на написання позивачем цієї заяви в суді недоведений і будь-яких дій, які б вказували на намір позивача продовжити трудові відносини з ПрАТ «ММК ім.Ілліча», ОСОБА_2 не вчиняв.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника позивача, в частині скасування рішення про відмову ОСОБА_2 у позові про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягає, а тому, рішення в цій частині слід залишити без змін.

Переглядаючи судове рішення про відмову ОСОБА_2 у стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, колегія судів з висновками суду в цій частині не погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ч.ч.1,2 ст.118 ЦПК України, позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється, з дотриманням порядку, встановленого частинами другою і третьою статті 11 1 цього Кодексу, та не пізніше наступного дня передається визначеному судді. Позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Стаття 119 ЦПК України визначає, що позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. За змістом зазначеної норми саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що з 03 лютого 2016 року він дійсно на роботу не виходив, оскільки захворів, і тільки 26 червня 2016 року отримав на підприємстві свою трудову книжку, що свідчить про порушення відповідачем його законних прав та є підставою для відшкодування середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки (а.с.2-5).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд вказав, що підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки немає, оскільки ОСОБА_2 не подав заяву про направлення йому трудової книжки поштою, а тому, підприємство повинно було її зберігати до моменту особистого звернення позивача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З цими висновками суду погодитися не можна.

Згідно ч.1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з положеннями п.п.4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці та соцполітики № 58 від 29 липня 1993 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Отже, за положеннями трудового законодавства саме на роботодавця, в даному випадку ПрАТ «ММК ім.Ілліча», покладено обовязок видати звільненому працівнику трудову книжку в день звільнення або направити повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Підприємством цих норм права не дотримано.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції стверджувала, що повідомлення про отримання трудової книжки позивачу було направлено і на підтверджено цього факту суду представлено лист на імя ОСОБА_2 від 03 лютого 2016 року № 15/1-164. Проте однак будь-яких обєктивних доказів того, що ОСОБА_2 таке повідомлення отримав і після цього не зявився за отриманням трудової книжки, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано.

Заперечуючи проти цих обставин представник позивача ОСОБА_4 пояснював, що ніякого повідомлення позивач за своїм місцем проживання не отримував до тих пір, поки самостійно не зявився на підприємство за трудовою книжкою у червні 2016 року. Точну дату отримання трудової книжки ОСОБА_2 не памятає і тому, у позовній заяві та апеляційній скарзі вказані різні дати отримання трудової книжки 26 та 28 червня 2016 року і зазначено, що, на думку позивача, саме ця дата є датою його звільнення.

Разом з тим, як вбачається з книги обліку руху трудових книжок, трудова книжка АХ №224263 отримана позивачем 21 червня 2016 року про що свідчить підпис ОСОБА_2 у графі № 2340 (а.с.32-33). Посилання у скарзі на те, що цей доказ є неналежним, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки за вимогами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Інших доказів дати отримання позивачем трудової книжки не представлено ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки позивачу, який був звільнений 03 лютого 2016 року, трудову книжку видали лише 21 червня 2016 року, то це свідчить про вину відповідача у затримці видачі трудової книжки. Тому, апеляційний суд вважає, що є порушення вимог статті 235 КЗпП України і позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки про що він і заявив у позовній заяві.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розраховується за останні два повних робочих місяці позивача, а саме, грудень 2015 року-січень 2016 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Згідно п.8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки ПрАТ «ММК ім.Ілліча» № 683 від 05 серпня 2016 року про середню заробітну плату ОСОБА_2, з якою позивач погодився, середньогодинна заробітна плата становила 78,97 грн.; середньоденна заробітна плата відповідно складала 631,76 грн. (78,97х8) з урахуванням 8-ми годинного робочого дня; кількість робочих днів затримки видачі трудової книжки з 03 лютого 2016 року по 21 червня 2016 року - 96 днів. Тому, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки складає 60 648 грн.96 коп. (631 грн.76 коп. х 96 робочих днів).

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що фактично середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки повинен розраховуватися з 03 лютого 2016 року по 28 червня 2016 року є непереконливими, оскільки будь-якими обєктивними доказами факт видачі ОСОБА_2 трудової книжки в цей день позивачем не підтверджений.

Доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що відповідач не вніс запис про новий день звільнення позивача 28 червня 2016 року, до уваги колегією не приймаються, оскільки, виходячи з пояснень представника ПрАТ «ММК ім.Ілліча» в судовому засіданні апеляційного суду, відповідач дотепер не вважав порушеним строк видачі позивачу трудової книжки.

При цьому, зі справи вбачається, що після отримання трудової книжки позивач не звертався до відповідача з вимогами про зміну дати звільнення, а бажав бути поновленим на роботі з 03 лютого 2016 року з отриманням середнього заробітку за вимушений прогул.

Оскільки виконання вимог п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці та соцполітики № 58 від 29.07.1993 року, покладено на підприємство, то вирішення цього питання позасудовим шляхом не виключається. В іншому випадку позивач має право на захист своїх інтересів у встановленому законом порядку.

Заява представника позивача ОСОБА_4 від 28 березня 2017 року щодо звільнення ОСОБА_2 від оплати судового збору подана в судовому засіданні апеляційного суду, задоволенню не підлягає, оскільки звільнення від оплати судового збору можливе при наявності підстав для оплати. Однак за положеннями, викладеними в Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, середня заробітна плата входить до структури заробітної плати, що дає підстави для неоплати позивачем судового збору в розумінні п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

У звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2, колегія суддів на підставі ст.88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з ПрАТ «ММК ім.Ілліча» судовий збір в дохід держави в розмірі 1543 грн., з урахуванням вимог позивача матеріального характеру за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (734,76+808,24).

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 січня 2017 року, в частині відмови у позові ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 60 648 (шістдесят тисяч шістсот сорок вісім) грн. 96 коп. за період з 03 лютого 2016 року по 21 червня 2016 року.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в дохід держави судовий збір в розмірі 1543 грн.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

ОСОБА_11