АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/178/17 Головуючий 1 інст. Лазарєв А.В.
Справа №642/551/16-ц Доповідач: Кругова С.С.
Категорія : договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданої в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 9 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою, 3% річних та неустойки, вирішення питання про судові витрати, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь на день ухвалення судового рішення за період з 11 квітня 2013 р. по 27 січня 2016 р. проценти за користування коштами в сумі, еквівалентній 5539 доларам США за курсом НБУ; три проценти річних від простроченої суми боргу в сумі, еквівалентній 1106 доларів США за курсом НБУ; та неустойку за останній рік в період з 27 січня 2015 р. по 27 січня 2016 р. в сумі 255 500 гр., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 01 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, останній отримав в натурі 13 180 доларів США із строком повернення не пізніше 01 жовтня 2012 року.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 червня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 748 567 гр. 58 коп. та судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 3441 гр. ( а. с. 6 - 7).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 р. за апеляційною скаргою відповідача вказане заочне рішення було змінено в частині розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 та судових витрат, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивачки заборгованість за договором позики в сумі 233 715,32 грн. та судовий збір у розмірі 2337 грн. 15 коп. В іншій частині позову відмовлено ( а. с. 9 12).

Відповідач свого обовязку з повернення боргу у визначеному судовим рішенням розмірі не виконав, у звязку з чим позивачка звернулася до суду з вимогами про стягнення з нього процентів за користування позиченими у неї коштами, трьох процентів річних і передбаченої договором позики неустойки за час порушення зобовязань з моменту звернення 11 квітня 2013 р. до суду із попереднім позовом по день звернення до Ленінського райсуду м. Харкова із цим позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за період з 11 квітня 2013 р. по 27 січня 2016 р. проценти за користування коштами в сумі 138 165 гр. 48 коп., три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу у розмірі 27 588 гр. 19 коп.; та неустойку за період з 27 січня 2015 р. по 27 січня 2016 р. в сумі 165 753 гр.67 коп., а всього 331 507 гр. 34 коп.. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України.

Вказує, що надання у позику коштів на визначений строк та під проценти є фінансовим кредитом, який можуть надавати тільки банки або інші фінансові установи.

ОСОБА_4 не має право вимагати стягнення неустойки у звязку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що боржником прострочено виконання грошового зобов'язання, тому він зобов'язаний сплатити проценти за користування грошовими коштами, три проценти річних від простроченої суми та неустойку. Зменшуючи розмір неустойки до суми 165 753 грн. 67 коп., суд виходив з того, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків за договором позики.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 01 жовтня 2010 року відповідач позичив у ОСОБА_4 13 180 доларів США із строком повернення не пізніше 01 жовтня 2012 р. ( а. с. 5).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 червня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 748 567 грн. 58 коп. та судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 3441 гр. ( а. с. 6 - 7).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 р. за апеляційною скаргою відповідача вказане заочне рішення було змінено в частині розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 та судових витрат, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивачки заборгованість за договором позики в сумі 233 715,32 грн. та судовий збір у розмірі 2337 грн. 15 коп. В іншій частині позову відмовлено ( а. с. 9 12).

Відповідач свого обовязку з повернення боргу у визначеному судовим рішенням розмірі не виконав, у звязку з чим позивач звернулася до суду з вимогами про стягнення з відповідача процентів за користування позиченими у неї коштами, трьох процентів річних і передбаченої договором позики неустойки за час порушення зобовязань з моменту звернення 11 квітня 2013 р. до суду із попереднім позовом по день звернення до Ленінського райсуду м. Харкова із цим позовом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідач не виконав вимоги договору і суд першої інстанції, дослідивши докази у повному обсязі, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування судом першої інстанції інфляційних втрат та визначення заборгованості в іноземній валюті не приймаються апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції не стягувалися інфляційні втрати, а сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача визначена судом в резолютивній частині рішення в національній валюті України.

Помилковими є доводи апеляційної скарги щодо неправильності нарахування процентів за користування грошовими коштами, так як таке обґрунтування міркувань, що фізична особа не має права на отримання процентів не узгоджується з вимогами ст. 1048 ЦК України, яка не обмежує «позикодавця» по субєктному складу і зі сталеною судовою практикою.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позивальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, що і було зроблено судом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Суд правильно зазначив , що три проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачені ст. 536 ЦК України. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобовязання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобовязанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України це плата за користування чужими коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов"язання (основного зобов"язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов"язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положення цього пункту відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею), є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов"язання.

Правова природа неустойки така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про її стягнення за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Неустойка може стягуватися за останні 365 днів прострочення перед зверненням особи до суду з такою вимогою.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений судом за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом вказаної норми, зменшення розмірі неустойки це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розмірі неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача.

Не заслуговують на увагу і доводи скарги стосовно нарахування неустойки тому, що судом наведений розрахунок за один рік до звернення з позовом, що узгоджується з вимогами ст. 551 ЦК Уукраїни. При цьому, розмір неустойки був зменшений.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1