У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ли Гранд Сервіс» на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальності «Ли Гранд Сервіс» про відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Ли Гранд Сервіс» в межах суми вимоги, а саме 540 000,00 грн.

В поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі ТзОВ «Ли Гранд Сервіс» в частині накладення арешту на грошові кошти товариства вказує на її незаконність, оскільки судом не враховано роз'яснення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та не звернуто увагу на те, що вжиті заходи забезпечення позову перешкоджають господарській діяльності юридичної особі. Посилається на відсутність обґрунтувань суду щодо того, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Судом не обґрунтовано необхідність застосування заходів забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти та не вказано реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду, що не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.

Просить ухвалу суду в оскаржуваній частині скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В частині накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ухвала суду першої інстанції не оскаржена, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що є підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, а не наявність належних і переконливих доказів.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, крім того, при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таких вимог судом першої інстанції не дотримано та не з'ясовано на якому саме рахунку (рахунках) слід арештувати грошові кошти товариства та чи не будуть перешкоджати вжиті заходи господарській діяльності юридичної особи, чи є це доцільним, враховуючи предмет позову та межі позовних вимог й відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Разом з тим, абз. 3 п.7 вказаної Постанови, визначено, що ухвала про забезпечення позову постановляється відповідно до ст. 209 ЦПК України, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що вона фактично не має обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні об'єктивні підстави та докази щодо неможливості виконання рішення суду, що свідчить про потребу у застосуванні саме оспорюваного заходу забезпечення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів, дійшла висновку, що потреби в забезпеченні шляхом накладення арешту на грошові кошти ТзОВ «Ли Гранд Сервіс» немає, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення .

Керуючись ст.ст. 154 , 307, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ли Гранд Сервіс» задовольнити.

Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року в частині накладення арешту на грошові кошти, які належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Ли Гранд Сервіс» скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТзОВ «Ли Гранд Сервіс» відмовити.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: