Справа № 369/4964/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/680/17 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 47 14.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючогоБерезовенко Р.В.,
суддівЛівінського С.В., Мельника Я.С.,
при секретаріСпеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.

В обґрунтування позову вказував, що з ОСОБА_6 він перебуває у шлюбі з 14 вересня 2007 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначає, що місце проживання малолітнього сина визначено за спільною згодою з відповідачем ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1.

Вказував, що відповідач забрала сина із квартири, що розташована за вищевказаною адресою щоб відвести до дитячого садочку, проте замість цього вивезла його до Республіки Молдова, де залишила у своїх батьків - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_5.

Збільшивши позовні вимоги, остаточно просив визначити місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.; відібрати дитину ОСОБА_7 від ОСОБА_6 або від третіх осіб, з якими перебуватиме дитина під час виконання рішення суду, та повернути її за попереднім місцем проживання, допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання та вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у ВГС сектора Ришкань, мун. Кішінеу, акт шлюбу № 774, що підтверджується копією дублікату свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 видане 09.03.2016 року ВГС сектора Ришкань, мун. Кішінеу.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.05.2016 року батьками малолітнього ОСОБА_7 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за вих. № 344 від 31 травня 2016 року виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04.08.2015 року по даний час.

Згідно довідки за вих. № 135 від 10.06.2016 року виданої відділом реєстрації місця проживання виоканвчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 04.08.2015 року по даний час.

Відповідно до актів від 31.05.2016 року та від 06.06.2016 року складених депутатом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради виборого округу №15 Савченко О.В. по зверненню ОСОБА_5 при обстеженні проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 та гр. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали за вказаною адресою починаючи з вересня 2014 року, але станом на теперішній час за вищевказаною адресою не проживають.

Відповідно до акту від 04.11.2016 року складеного депутатом Петропавлівсько - Борщагівської сільської ради Києво - Святошинського, виборчого округу № 15 Савченко О.В. при обстеженні проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані, але станом на 04.11.2016 р. за вищевказаною адресою не проживають.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що судом не встановлено незаконного переміщення малолітньої дитини та незаконне утримання дитини відповідачкою без згоди її чоловіка та батька дитини, а також порушення нею норм Конвенції.

Також місцевий суд зазначав, що позивачем не надано доказів про наявність виняткових обставин, що передбачені ч.2 ст.161 СК України для відібрання малолітньої дитини від матері.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 160 СК України, передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за домовленістю батьків. Оскільки в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітнього сина сторін визначається за рішенням суду.

Сам по собі факт проживання дитини на даний період часу з відповідачем у справі не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з батьком, бо виключних обставин для закріплення такого проживання дитини з батьком та розлучення із своєю матір'ю в ході розгляду справи не встановлено. А тому оцінюючи докази у справі, фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про відібрання дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Згідно ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Відповідно будь-яка зміна місця проживання дитини неможлива лише за волею одного з батьків, при відсутності погодження та наявності заперечення застосування судом такого заходу, як відібрання дитини відповідає вимогам чинного законодавства, норми якого наведені вище.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повної гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням Конвенції.

Крім того, виходячи з положень ст.ст.157,181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов'язаний так само брати учать у вихованні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж немає права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже при визначенні місця проживання дітей з матір'ю, батько не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні.

За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки, висновки суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів незаконного переміщення малолітньої дитини та незаконного її утримання відповідачкою без згоди її чоловіка та батька дитини, і у зв»язку з цим порушення відповідачкою норм Конвенції та ненадання позивачем доказів про наявність виняткових обставин, що передбачені ч.2 ст.161 СК України для відібрання малолітньої дитини від матері, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

При цьому, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Я.С.Мельник

С.В.Лівінський