АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6925/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1019/К/17 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 26 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя на виробництві, посилаючись на отримання ним внаслідок праці в шкідливих умовах на підприємстві відповідача професійного захворювання. Так, оглядом МСЕК від 01.06.1995 року йому вперше встановлено втрату професійної працездатності по хронічній полірадикулопатії в розмірі 65% та другу групу інвалідності, в подальшому він проходив чергові огляди й останнім оглядом МСЕК від 20.05.2008 року йому встановлено 55% втрати професійної працездатності по хронічній полірадикулопатії, а також третю групу інвалідності безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах важкої фізичної праці та шкідливих факторів, що перевищують гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь моральну шкоду у сумі 290000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь 30000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та на користь держави 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що втрата профпрацездатності позивачем мала місце в різні періоди й врегулювання спірних правовідносин повинно здійснюватися у відповідності до законодавства, діючого на час встановлення позивачу МСЕК втрати профпрацездатності, тобто у відповідності до діючих на той період Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472. Також вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не дотримано поряду розгляду спору про відшкодування моральної шкоди, тобто попереднього звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, пропущено строк позовної давності, не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, а тому підстави для її відшкодування відсутні.

Крім того зазначив, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем по справі, оскільки він не є правонаступником прав та обовязків шахти «Гігант-Дренажна» ВО «Кривбасруда», створеної на базі шахти «Гігант», де працював позивач, яка увійшла до складу ліквідованого в подальшому ДП «Кривбасгідрозахист», а отже не може нести відповідальність за дії її адміністрації. Також представник відповідача посилається на неврахування судом першої інстанції під час розгляду справи ухвали апеляційного суду України від 27 червня 2012 року по справі № 2-837/11/0408, якою встановлено, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником у відносинах з працівниками шахти «Гігант» й не може нести відповідальності за дії адміністрації цієї шахти, що у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України, звільняє відповідача від обовязку доведення факту відсутності такого правонаступництва.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2В працював на шахті «Гагінт» ВО «Кривбасруда» на посадах - з 31.01.1979 року по 20.03.1980 року підземного гірничого працівника, з 20.03.1980 року по 06.02.1981 року підземного доставника матеріалів, з 06.02.1981 року по 06.08.1990 року - підземного бурильника свердловин, з 06.08.1990 року по 22.10.1990 року та з 27.07.1992 року по 18.09.1995 року, з 18.09.1995 року по 30.04.1998 року - слюсарем з ремонту обладнання, слюсарем й 30.04.1998 року був звільнений за переведенням, що підтверджується записами трудової книжки позивача (а.с. 36-42).

Згідно медичного висновку ЛЕК Українського НДІ промислової медицини від 18.05.1995 року ОСОБА_2 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом хронічна дискогенна полірадикулопатія з переважним ураженням попереково-крижового відділу з вираженим порушенням статико-динамічної функції і резистентним больовим синдромом (плечолопатковий періартроз, тазостегновий періартроз ПФС першого-другого ступеня (а.с. 22).

По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що був складений акт розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 07 червня 1995 року, відповідно до якого встановлено, що причиною професійного захворювання позивача став тривалий стаж його роботи (більше 14 років) в умовах виконання тяжких фізичних робіт, які характеризувалися вимушеною робочою позою та несприятливим мікрокліматом (а.с. 28-29).

Актом огляду у ЛТЕК від 01 червня 1995 року ОСОБА_2 первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності з послідуючим переоглядом (а.с 30).

Висновком МСЕК від 20.05.2008 року при повторному огляді ОСОБА_2 встановлено 55% втрати профпрацездатності та третю групу інвалідності, починаючи з 01.06.2008 року безстроково (а.с. 31).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» моральну шкоду в розмірі 30000 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія судді погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК позивачу ОСОБА_2 втрату професійної працездатності по отриманим ним на виробництві професійному захворюванню з діагнозом- хронічна дискогенна полірадикулопатія первинно встановлено 01.06.1995 року. Саме з часу первинного встановлення хронічного захворювання у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок ушкодження здоровя на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права.

Визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про їх врегулювання у відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України в редакції від 13 січня 2000 року, не врахувавши, що виникле у позивача право на відшкодування моральної шкоди підлягає врегулюванню за законодавством чинним на момент первинного встановлення потерпілому втрати професійної працездатності, а не на момент звернення його до суду з даним позовом.

Отже, правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаного з виконання трудових обовязків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, про що йде мова у п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, які діяли до 11.07.2001 року.

Оскільки, позивачу ОСОБА_2 первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності 01.06.1995 року в розмірі 65% по хронічній дискогенній полірадикулопатії, що підтверджується витягом з акту огляду у ЛТЕК (а.с. 30), то правовідносини сторін повинні регулюватися законодавством, чинним саме на день встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 з відповідними змінами на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обовязку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 07.06.1995 року встановлено, що професійне захворювання з діагнозом хронічна дискогенна полірадикулопатія позивач отримав внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на шахті «Гігант» ВО «Кривабсруда», правонаступником якого є відповідач (а.с. 28-29).

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював позивач, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обовязок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійного захворювання, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, як правонаступник ВО «Кривбасруда», є винним у заподіянні моральної шкоди позивачу.

Факт спричинення моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, позивач переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Враховуючи те, що доказів в спростування доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди та вини в цьому ВО «Кривбасруда», де він працював, відповідачем суду не надано, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_2 заподіяно морально шкоду з вини роботодавця і він має право на її відшкодування.

При цьому, колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи апеляційної скарги відповідача щодо недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, тобто попереднього його звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, оскільки згідно розяснень, наведених в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Також Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах.

Не погоджується й колегія суддів з доводами апеляційної скарги представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення особистих немайнових прав, а тому відповідно до ст. 83 ЦК УРСР, не мають строку позовної давності. Аналогічна правова норма міститься і в ст. 268 ЦК України, чинного на теперішній час.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року у справах № 6-207цс14, № 6-156цс14, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів та мають враховуватися при застосуванні таких норм матеріального права.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує розяснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який поступово зменшився з 65% до 55%, як і група його інвалідності з третьої на другу групу, час протягом якого позивач працював у відповідача на посадах пов'язаних з виникненням професійного захворювання, його моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів враховує й ту обставину, що позивач протягом досить тривалого часу (більш ніж 20 років) не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Враховує колегія суддів й розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 року по справах №6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18.03.2015 року № 6-24цс15.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди 30000 грн. визначений з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, й правомірно стягнути з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь позивача.

Доводи ж представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником шахти «Гігант» ВО «Кривбасруда», під час роботи на якій позивачем отримано професійне захворювання, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, позивач ОСОБА_2, починаючи з 31.01.1979 року, тривалий час працював у шкідливих умовах праці на шахті «Гігант» ВО «Кривбасруда».

Наказом виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», № 120 від 06 жовтня 1997 року з 07 жовтня 1997 року ліквідовано шахту «Гігант» як структурну одиницю об'єднання та утворено шахтоуправління «Родина», у склад якого на правах структурного підрозділу увійшла шахта «Гігант» (а.с. 49-51).

Отже, з вищенаведеного вбачається, що шахта «Гігант» не була виділена зі складу ДВО «Кривбасруда» у нову юридичну особу, а була ліквідована.

Наказом ДВО «Кривбасруда» від 20 січня 1998 року № 12 із структури ДВО «Кривбасруда» виділено нові структурні одиниці - шахти «Першотравнева-Дренажна» та «Гігант-Дренажна» (а.с. 52-54).

Колегія суддів зауважує, що даних стосовно правонаступництва новими структурними одиницями, які виділені зі складу ДВО «Кривбасруда», раніше ліквідованих структурних одиниць шахти «Гігант» наказ, як і діюче на той час законодавство, не містять.

Відповідно до постанови КМУ від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області», п. 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року № 263 Державне виробниче об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовано у Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» (а.с. 57, 58).

Згідно п. 2 наказу Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року № 263 правонаступником перейменованого Державного виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було призначене Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з п. п. 1, 5 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 управління «Кривбазгідрозахист» є правонаступником створених структурних одиниць - шахти «Першотравнева-Дренажна» та шахти «Гігант-Дренажна».

Відповідно до п. 1 наказу Міністерства промислової політики України «Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату» від 12.07.1999 року № 248 та п. 1 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» від 31.12.1999 року № 347 Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено у Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (а.с. 59, 60).

Згідно п. 3 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» від 31.12.1999 року № 347 Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» є правонаступником реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до спільного наказу Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19.02.2001 року № 66/245 «Про реорганізацію Дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» та п. 1 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» від 30.07.2001 року № 290 Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» шляхом реорганізації було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», що фактично не оспорюється відповідачем ( а.с. 62).

Отже, правонаступником усіх прав та обов'язків Державного виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», у структурній одиниці якого на шахті «Гігант» працював позивач, є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

При цьому, усі структурні одиниці ДВО «Кривбасруда», в тому числі й шахта «Гігант» не були самостійними юридичними особами, тобто були створені як структурні одиниці без права юридичної особи, оскільки питання про їх відокремлення зі складу юридичної особи із визначенням правонаступників в передбаченому законодавством порядку, жодного разу не ставилось й відповідно не вирішувалось.

Таким чином, вказані структурні одиниці діяли виключно на підставі статуту підприємства, від його імені та були лише його виробничо-господарськими субєктами, тоді як права та обовязки належали самому підприємству, а не його структурним одиницям, що передбачено діючими на той час ч.ч.1, 2 ст. 37, ч.1 ст. 466 ЦК УРСР, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України «Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року N 1576-XII, ч.ч. 1, 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року N 887-XII,п.2.1 Положення про порядок поділу підприємств і обєднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, яке затверджене наказом Міністерства економіки України, Міністерством статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 07 липня 1994 року за №153/362, якими було врегульовано порядок реорганізації підприємств (шляхом злиття, приєднання, поділу виділення), та визначення їх правонаступників у разі проведення такої реорганізації.

Отже, у звязку з тим, що шахта «Гігант», як структурна одиниця не були виділена зі складу ДВО «Кривбасруда» у нову юридичну особу, а була ліквідована, то у даному випадку юридична особа ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступник ДВО «Кривбасруда», повинно нести перед позивачем ОСОБА_2, який працював у ліквідованій структурній одиниці ДВО «Кривбасруда», відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження його здоровя моральну шкоду.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неналежність відповідача у справі.

Доводи ж представника відповідача про те, що шахта «Гігант» як структурний підрозділ ВО «Кривбасруда», де працював позивач, була ліквідована та ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є його правонаступником, як такого, що передане до управління «Кривбасгідрозахист», колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивач на момент встановлення йому профзахворювання не працював на шахті «Гігант-Дренажна», яка була створена на базі ліквідованої шахти, а згодом була відокремлена та передана ДП «Кривбасшахтозакриття».

Разом з тим, Управління «Кривбасгідрозахист» може нести відповідальність за шкоду, у тому числі й моральну, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя лише та виключно перед працівниками, які працювали на вказаних шахтах з 20.01.1998 року, тобто саме з дня виділення вказаних структурних одиниць зі складу ДВО «Кривбасруда», правонаступником яких визначено Управління «Кривбасгідрозахист».

Посилання представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на неврахування судом першої інстанції практики розгляду аналогічних справ, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України). Обовязковими ж до врахування судом у відповідності з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є тільки висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ в порядку перегляду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_6