АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/171/17 Справа № 199/3877/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_2 до комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради, приватного акціонерного товариства страхової компанії «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства страхової компанії «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_2 витрати на поховання в розмірі 1450,00 грн., матеріальну шкоду у зв'язку із втратою годувальника одноразовим платежем за три роки за період з 12.04.2011 року по 12.04.2014 року в розмірі 34560,00 грн., з 13.04.2014 року по 26.05.2015 року щомісячно стягнуто по 960 грн., а також моральну шкоду в розмірі 11520 грн.

Стягнуто з комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 38480,00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради, приватного акціонерного товариства страхової компанії «Українська пожежно-страхова компанія», а також у позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради, приватного акціонерного товариства страхової компанії «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,- відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської область від 27 жовтня 2015 року апеляційні скарги комунального закладу "Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради" та приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" - задоволено частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року - скасовано в частині стягнення з приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_2 витрат на поховання у розмірі 1450,00 грн., матеріальну шкоду у зв'язку із втратою годувальника одноразовим платежем за три роки за період з 12.04.2011 року по 12.04.2014 року у розмірі 34560,00 грн., з 13.04.2014 року по 26.05.2015 року щомісячно стягнуто по 960 грн., моральної шкоди у розмірі 11 520 грн. та судового збору на користь держави у розмірі 733,40 грн. та ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційні скарги Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» та ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі Комунальний заклад «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №2/199/2068/15 від 17 липня 2015 року в частині стягнення з Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» моральної шкоди в сумі - 38480,00грн., на користь держави судовий збір у розмірі 384,80грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року по справі № 199/3877/15-ц та прийняти по справі нове рішення, яким у позові до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» відмовити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2015 року ОСОБА_5 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і йому було призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вказаним вироком суду встановлено, що 12.04.2011 приблизно о 20:05 годині, ОСОБА_6 керуючи на підставі подорожнього листа № 1030 автомобілем НОМЕР_1, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради внаслідок порушення ним вимоги п.п. 1.3, 1.5, 12.3 Правил дорожнього руху України, останній допустив наїзд на ОСОБА_7.

Данні обставини встановлені вироком суду від 12.02.2015 року, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 перебував з КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» у трудових відносинах і був водієм. У день дорожньо-транспортної пригоди 12 квітня 2011 року ОСОБА_4 виконував свої посадові обов'язки та здійснював виїзд на автомобілі ВАЗ-21703, державний номерний знак НОМЕР_2, на підставі подорожнього листа № 1030.

Цивільно-правова відповідальність КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у приватному акціонерному товаристві страхова компанія «Українська пожежно-страхова компанія» згідно Договору №ВТ-2064 від 14.04.2010 року, відповідно до якого ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить 25000,00 грн., за шкоду, заподіяну життя та здоров'ю потерпілих становить 51000,00 грн. на одного потерпілого, франшиза 2% - 1100,00 грн.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Згідно зі ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до ч.1 ст.1201 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1?5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон у ст.3 визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22?31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст.1194 ЦК України у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного.

Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному.

Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст.1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування всіма судами.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ СК «Українська пожежно-страхова компанія» матеріальної шкоди у зв'язку із втратою годувальника одноразовим платежем за три роки за період з 12.04.2011 року по 12.04.2014 року в розмірі 34560,00 грн., з 13.04.2014 року по 26.05.2015 року щомісячно по 960 грн. та витрат на поховання, а саме вінка та корзини з квітами на суму 1450 грн., суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що шкода повинна бути стягнута саме зі страхової компанії, оскільки цивільно-правова відповідальність КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР на момент ДТП була застрахована у ПАТ СК «Українська пожежно-страхова компанія» і відповідно до договору ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить 25000,00 грн., за шкоду, заподіяну життя та здоров'ю потерпілих становить 51000,00 грн. на одного потерпілого .

Згідно п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена п.1,2 ч.2 ст.23 ЦК України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог ст.23 ЦК України.

Згідно з ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи , а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу ОСОБА_2 моральної (немайнової) шкоди та враховуючи, той факт що позивач втратив батька, на утриманні якого перебував, є інвалідом, поніс значні моральні страждання, які носять триваючий характер, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач зазнав істотних негативних змін в особистому житті, переніс страждання пов"язані зі смертю рідної людини, з його похованням, проведенням ритуальних заходів і продовжує нести ці душевні страждання. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції врахував, що життя людини є найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що розумний розмір моральної шкоди слід визначити у сумі 50000,00 грн., а не у тім розмірі, який визначено позивачем. З яких, з урахуванням розміру середньомісячної заробітної плати станом на 13.04.2011 року в розмірі 960 грн., страховою компанією повинно бути відшкодовано 11520,00 грн. (960 грн.* 12).

Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що необхідно стягнути з КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради 38480,00 грн .- різницю між фактичним розміром шкоди, який складає 50000,00 грн. та страховою виплатою в розмірі 11520,00 грн. відповідно до ст. 1172 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради на те, що водій ОСОБА_4 на час скоєння ДТП не виконував трудові обов'язки , а тому підприємство не повинно відшкодовувати шкоду позивачам, колегія суддів вважає необґрунтованими,оскільки останній знаходився в трудових відносинах з підприємством і під час скоєння ДТП на службовому автомобілі виконував доручення керівництва КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради щодо померлого співробітника і ці обставини встановлені вироком Амур-Нижньодніпровського м.Дніпропетровська суду від 12.02.2015року

Приведені в апеляційній скарзі ПАТ СК «Українська пожежно-страхова компанія» доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Комунального закладу «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича