Справа № 127/4540/15-ц Провадження № 22-ц/772/166/2017Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 5 Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Міхасішина І.В., Стадника І.М.,
при секретаріКирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Райффайзен банк Аваль", за участю третіх осіб - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко Валентина Василівна, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів іпотеки недійсними,

за апеляційною скаргою ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на рішення Вінницького міського суду від 20 серпня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6, звернувся в суд 13 березня 2016 року.

Зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.12.2000 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради №1881, йому по праву власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частини цієї квартири належали по праву власності його матері ОСОБА_7. Згідно з договором купівлі-продажу від 14.06.2006 року матір позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_7 продала дану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності неповнолітнього ОСОБА_6 Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_2.

Згідно з іпотечним договором від 07 серпня 2007 року, укладеним в якості забезпечення кредитного договору №014/035-43/50279 від 07.08.2007р, мати позивача - ОСОБА_7, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_8, передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», квартиру АДРЕСА_2. Згідно з іпотечним договором від 14 лютого 2008р, укладеним в якості забезпечення кредитного договору №014/035-43/60046 від 14.02.2008р, його мати ОСОБА_7, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_8, знову передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», цю ж квартиру АДРЕСА_2.

Позивач зазначив, що вважає себе співвласником квартири АДРЕСА_2, оскільки ОСОБА_7 продала дану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності неповнолітнього ОСОБА_6 Однак у подальшому дана умова нею дотримана не була. На момент укладення зазначених договорів іпотеки він був неповнолітнім і постійно проживав у вказаній квартирі АДРЕСА_2. Передачею квартири в іпотеку порушено його права.

При цьому всупереч вимогам частини 2 статті 177 СК України дані правочини вчинено без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на вказані обставини та положення статті 6 Закону України «Про іпотеку», положення статей 175, 177 СК України, статті 71, 203, 215, 368, 392 ЦК України, просив визнати зазначену квартиру АДРЕСА_2 спільним з його матір'ю ОСОБА_7 майном і визнати укладені договори іпотеки недійсними.

Рішенням Вінницького міського суду від 20 серпня 2015 року позов задоволено.

Визнано квартиру за номером 48, яка знаходиться в житловому будинку за номером 141, розташованим в м. Вінниці по вул. Свердлова, спільним майном ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано недійсним договір іпотеки від 7 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4180.

Визнано недійсним договір іпотеки від 14 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 773.

ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення вимог про визнання недійсними договорів іпотеки та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Представник позивача та відповідач ОСОБА_7 заперечували доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.

У відповідності до правил частин 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду таким визнати не можна, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства та допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 2000 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради №1881, позивачу на праві власності належала 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частки цієї квартири належали на праві власності його матері ОСОБА_7.

14 червня 2006 року ОСОБА_7 продала квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності на житло неповнолітнього ОСОБА_6

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 травня 2006 року ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_2.

Згідно з іпотечним договором від 07 серпня 2007р, укладеним в якості забезпечення кредитного договору №014/035-43/50279 від 07 серпня 2007 року, мати позивача - ОСОБА_7, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_8, передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», квартиру АДРЕСА_2. Згідно з іпотечним договором від 14 лютого 2008 року, укладеним в якості забезпечення кредитного договору №014/035-43/60046 від 14 лютого 2008 року, його мати ОСОБА_7, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_8, знову передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», цю ж квартиру АДРЕСА_2.

Вирішуючи спір в частині вимог про визнання квартири спільним майном та задовольняючи позов в цій частині, суд виходив із того, як це вбачається із змісту рішення суду, що позивачем доведені ті обставини, на які він посилався у обґрунтування своїх вимог, зокрема обставини придбання квартири АДРЕСА_2 як майна набутого разом з матір'ю ОСОБА_7 за рахунок їх спільних коштів, що в силу положення статті 175 СК України та частини 4 статті 368 ЦК України є підставою для визнання квартири їх спільним майном.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов до такого висновку через неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Посилаючись на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 куплена за кошти від продажу квартири АДРЕСА_1, право власності на яку позивач мав у частці - 1/3, а відповідач ОСОБА_7 мала право власності на 2/3 частки, позивач не надав суду доказів про те, що саме з коштів від продажу належної йому 1/3 частки квартири було куплено спірну квартиру.

Згідно із договорами купівлі-продажу, які підтверджують послідовність купівель - продажів квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, вбачається, що перша квартира була куплена раніше (20 травня 2006 р., а.с.10-11) ніж продана квартира АДРЕСА_1 (14.06.2006 р., а.с. 8-9).

За положенням частини 4 цієї статті 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Позивачем у суді не доводились обставини щодо наявності укладеного договору з відповідачем ОСОБА_7 про встановлення спільної сумісної власності на спірне спільне майно (квартиру).

Оскільки така власність, за таких обставин, вважається частковою, то позивач мав надати належні та допустимі докази на підтвердження наявності своєї конкретної частки в цьому майні, виходячи із того, що частки позивача та відповідача ОСОБА_7 у проданому майні (квартирі) за кошти від продажу якої куплено спірне майно, за були різними.

Отже, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів у підтвердження обставин, на які він посилається у обґрунтування своїх вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, а тому підстав для задоволення цих позовних вимог немає.

Визнання позову відповідачами в цій частині вимог не може бути підставою для їх задоволення за умови відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які визнано відповідачами, оскільки це суперечить закону.

За змістом частини 2 статті 213 ЦПК України не можна визнати обґрунтованим рішення, яке ухвалено не на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а отже визнання відповідачами обставин, на які посилається позивач та визнання ними позову, не можуть бути достатньою підставою для задоволення судом заявлених вимог, якщо обставини судом не з'ясовані повно і всебічно та не підтверджуються на основі інших належних, допустимих та достатніх доказів.

Відповідно до вимог частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положенням частин 1 та 4 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених обставин немає правових підстав для прийняття визнання позову, оскільки це суперечить закону.

За відсутності достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання майна спільною власністю, ці вимоги судом задоволеними бути не можуть.

Оскільки рішення суду в цій частині вирішено за невідповідних висновків обставинам справи та через неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, то силу положень частин 3 та 4 статті 309 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Разом із тим, позивач не позбавлений можливості вирішити питання про визнання права власності на спірну квартиру у позасудовому порядку за спільною домовленістю з відповідачами, оскільки відповідачі не заперечують проти цього.

Вирішуючи спір в частині вимог про визнання договорів іпотеки недійсними та задовольняючи ці вимоги, суд виходив із того, що укладені ОСОБА_7 договори іпотеки від 7 серпня 2007 року та від 14 лютого 2008 року укладені з порушенням вимог закону, оскільки спірну квартиру ОСОБА_7, усупереч положенню статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», передала в іпотеку без попередньої згоди органу опіки і піклування, що відповідно до статті 203 та 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними цих договорів.

З таким висновком про наявність правових підстав для визнання договорів іпотеки недійсними погодитись не можна через наступне.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7, як мати неповнолітнього ОСОБА_6 яка була одночасно його законним представником, порушуючи вимоги закону та права неповнолітнього на той час позивача не повідомила про наявність права дитини на майно, яке передається в іпотеку, то за таких обставин немає правових підстав для визнання недійсним договорів іпотеки.

За подібними правовідносинами Верховним Судом України висловлено правову позицію, яку колегія суддів застосовує при вирішенні цієї справи в силу вимог частини 2 статті 214 та частини 1 статті 360-7 ЦПК України (Постанова Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16).

Невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, відповідно до правил пунктів 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Суд першої інстанції при вирішенні справи допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильно застосував до встановлених правовідносин норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З ОСОБА_6 на користь ПАТ "Райффайзен банк Аваль" слід стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1003 грн. 76 коп. та за подання касаційної скарги 1550 грн. 03 коп., а всього 2553 грн. 79 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтею 303, пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктами 3,4 статті 309, частиною 2 статті 314, статтею 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 20 серпня 2015 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль", за участю третіх осіб - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко Валентина Василівна, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів іпотеки недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" понесені судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги 1003, 76 грн. та за подання касаційної скарги 1550 грн. 03 коп., а всього 2553 грн. 79 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді : /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ І.В. Міхасішин

/підпис/ І.М. Стадник

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук