Провадження № 22-ц/780/96/17 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 26 30.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, -

встановила:

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 у якому просив стягнути з відповідача на його користь 66 039,17 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 15.06.2015 року 1 390 707,59 грн. заборгованості за кредитним договором, яка складається із: заборгованості за кредитом 56 819,86 доларів США, що еквівалентно 1 196 559,72 грн.; в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 365,29 доларів США, що еквівалентно 7 692,58 грн.; заборгованість за відсотками 5 133,25 доларів СШВ, що еквівалентно 108 100,23 грн.; у тому числі прострочення заборгованості за відсотками 4 627,18 доларів США, що еквівалентно 97 442,99 грн.; розрахована пеня 4 086,06 доларів США, що еквівалентно 86 047,64 грн., посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 року, предметом якого було надання банком грошових коштів у розмірі 65 000 доларів США. Позичальник припинив належним чином виконувати свої грошові зобов'язання, а саме: здійснювати щомісячні обов'язкові платежі відповідно до графіку погашення, через що у нього утворилась заборгованість, а тому позивач просить стягнути заборгованість за вказаним кредитним договором та сплачений судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

У судовому засідання представник позивача позов підтримала, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач позов не визнав та пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним кредитний договір №014/6435/74/66128 від 20.12.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки №014/6435/74/66128 від 21.12.2007 року; зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №10755 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно, як об'єкт обтяження: квартиру АДРЕСА_1; виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 та постановити окрему ухвалу, направивши її до правоохоронних органів для вжиття заходів щодо наявних ознак кримінального правопорушення в діях посадових осіб ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», передбачених ст.ст. 190,191,192 КК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року в позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, а саме: визнано недійсним кредитний договір №014/6435/74/66128 від 20.12.2007 року; визнано недійсним договір іпотеки №014/6435/74/66128 від 21.12.2007 року; знято заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №10755 та виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно, як об'єкт обтяження: квартиру АДРЕСА_1; виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість вказаного рішення та на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/6435/74/66128, предметом якого було надання банком грошових коштів в розмірі 65 000 (Шістдесят п'ять тисяч доларів США) зі сплатою 12,25% відсотків річних терміном по 20 грудня 2027 року на споживчі цілі, а саме придбання трикімнатної квартири загальною площею 67,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1. В якості забезпечення виконання зобов'язань 21 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 014/6435/74/66128, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М., за яким передано в іпотеку банку трикімнатну квартиру загальною площею 67,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1. Додатковою угодою без номеру від 20.12.2007 року внесено доповнення до п.4.4 кредитного договору № 014/6435/74/66128 від 20.12.2007 про те, що розмір процентної ставки змінюється у випадку припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем шляхом підвищення до рівня ставки діючої за відповідною програмою кредитування. Додатковою угодою № 2 від 28.03.2008 року встановлено процентну ставку 13% річних та встановлено новий розмір щомісячного платежу в розмірі 761,16 доларів США.

Факт укладення кредитного та іпотечного договору відповідач - ОСОБА_3 не заперечує.

Суд відмовляючи в первісному позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилався на недотримання банком вимог Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а саме: на відсутність у банка генеральної або індивідуальної ліцензії. Крім того, суд посилався на те, що у позовних вимогах банк просить стягнути заборгованість в доларах США, що є незаконною позовною вимогою. Дані висновки суду першої інстанції спростовуються наступним.

Пунктами 10, 11, 12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судам законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено слідуюче:

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленого законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №482 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року №1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частинні рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої 533 ЦК.

Суд першої інстанції не врахував вищезазначену правову позицію і в цій частині прийшов до хибного висновку.

Судом встановлено, що також підтверджено представником позивача, оригіналів первинних бухгалтерських документів у позивача немає, вони були знищені за актом від 18.04.2013 року № 49, що є порушенням вимог ст.ст. 220, 228, 676 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначення строків, зберігання, затвердженого постановою НБУ №601 від 08.12.2004 року, за яким строк зберігання меморіальних документів за довгостроковими кредитами, кредитних справ складає 5 років після погашення кредиту.

Оскільки оригіналів первинних бухгалтерських документів у позивача немає і вони були знищені, то суд позбавлений можливості встановити та розрахувати заборгованість відповідача за первісним позовом, а отже позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки жодна з вищезазначених умов не була недодержана, то відсутні підстави в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 щодо визнання недійсності правочину, а отже суд першої інстанції дійшов хибного висновку задовольнивши позов у цій частині.

Щодо вимог ОСОБА_3 постановити окрему ухвалу та направити її до правоохоронних органів для вжиття заходів щодо наявних ознак кримінального правопорушення в діях посадових осіб ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передбачених ст..ст. 190,191,192 КК України, суд знаходить необхідним відмовити, так як позивач є дієздатним і може сам захистити себе звернувшись з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно нього до правоохоронних органів.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

Таргоній Д.О.