Справа № 219/915/17
Провадження № 2/219/1338/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 квітня 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіній М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ реєстрації місця проживання Луганської селищної ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, згідно якої вона просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 39 по вул. Аеродромна смт. Луганське Бахмутського району Донецької області. Вказує, що вона є власником будинку, розташованого за адресою Донецька область, Бахмутський район, смт. Луганське, вул. Аеродромна, 39 на підставі договору купівлі продажу будинку від 30.06.2010 року. На даний час у вказаному будинку зареєстровано 7 осіб: позивач власник будинку, відповідач ОСОБА_2 колишній чоловік, ОСОБА_3 батько, ОСОБА_4 брат, ОСОБА_5 племінниця, ОСОБА_6 донька племінниці, ОСОБА_7 син племінниці. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2015 року. З травня 2014 року за вищевказаною адресою ОСОБА_2 не проживає, оскільки виїхав до Росії та можливо вже отримав російське громадянство, участі в утриманні житла не приймає та оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює. Наявність реєстрації в будинку відповідача порушує право власності позивача, а саме позбавляє його права розпоряджатися власним будинком на свій розсуд та перешкоджає їй в отриманні державної компенсації (субсидії) на житлово-комунальні послуги. У звязку із цим позивач була змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Представник позивача в судове засідання не зявився. Разом з тим, надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с.65).
Відповідач будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не зявився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Разом з тим, надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та прийняти рішення на розсуд суду (а.с.57).
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Донецька область, Бахмутський (Артемівський) район, смт. Луганське, вул. Аеродромна, 39, який належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26777793 від 21.07.2010 року та технічним паспортом на будинок від 03.10.2006 року (а.с.14,61).
Як вказує позивач, з 26.08.2006 року вона знаходилася у зареєстровану шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, що також підтверджується відповідною печаткою на стор.10 паспорта позивача (серія НЕ 479025) (а.с.9-10). Однак на підставі рішення (заочне) Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2015 року, яке набрало законної сили 16.10.2015 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7).
Відповідно довідки № 164 від 06.02.2017 року, виданої виконавчим комітетом Луганської селищної ради, за адресою: Донецька область, Бахмутський (Артемівський) район, смт. Луганське, вул. Аеродромна, 39, зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, 30.04.2014 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, (з позначкою не проживає) (а.с.5). Згідно довідки від 23.02.2017 року, яка надійшла на запит суду, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою з 04.08.2009 року по теперішній час (а.с.22).
Згідно акту про не проживання від 01.02.2017 року, виданого Луганською селищною радою Бахмутського району, комісія у складі: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, провівши перевірку проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 встановила, що за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, але не проживає з 01 травня 2014 року до теперішнього (а.с.8).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_13 від 13.04.2017 року № 7266/201/01-2017, за автоматизованими даними обліку Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області відсутні будь-які дані щодо звернення громадянина ОСОБА_2, з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до будинку № 39 по вул. Аеродромній в смт. Луганське Бахмутського району Донецької області (а.с.66).
Згідно листа головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» ОСОБА_14 від 10.04.2017 року № 1835, громадянин ОСОБА_2 в період з 2014 по теперішній час на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, за амбулаторною та стаціонарною допомогою до Бахмутської ЦРЛ не звертався, медична допомога вдома не надавалась, за даними архіву не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.56).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.
Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з травня 2014 року, ним не користується, відповідач ОСОБА_2 витрати, пов'язані з оплатою будинку та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № 39 по вул. Аеродромна в смт. Луганське Бахмутського району Донецької області.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 60, 212-215, 224, ЦПК України, ст.ст. 319, 321,405 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № 39 по вул. Аеродромна в смт. Луганське Бахмутського району Донецької області.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя

Суддя О.М.Павленко