справа №619/3448/16-ц
провадження №2/619/140/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.

за участю секретаря

судового засідання - Мєщан І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі

цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 «про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки», де в третій особі є приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,

установив

До суду звернувся позивач ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 «про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки», де в третій особі є приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна.

З матеріалів позову вбачається, що у вересні 2016 року до будинку позивача по АДРЕСА_1 завітала відповідач ОСОБА_3 і стала вимагати повернення грошових коштів, які вона надала за договором позики у 2013 році. Позивач попросив ознайомити його з договором позики і після ознайомлення з договором позики, додатковою угодою до нього та іпотечним договором встановив, що підписи на договорах не його, ніяких договорів (позики, іпотечних) не укладав і не підписував. Того ж дня відповідач ОСОБА_3 повідомила, що якщо родина ОСОБА_5 не поверне грошові кошти, то вона продасть належне позивачу домоволодіння. Після її від'їзду позивач не зміг знайти правовстановлюючі документи на домоволодіння та земельну ділянку. Зі слів сина ОСОБА_4 позивачу стало відомо, що документи знаходяться у відповідача ОСОБА_3

Правовідносини, які виникають із договору позики, за суттю є зобов'язаннями, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов'язань.

Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання.

Відповідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст.524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -- гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України" гривня , як національна валюта єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю ", який з урахуванням припису статті 4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері.

Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, пто здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією).

Одночасно, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю " передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютній операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Згідно із статі 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 статі 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до приписів частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тому позивач просив визнати частково недійсним договір позики від 11.09.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,'ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 3119, виключивши ОСОБА_2 із списку позичальників,а також визнати недійсним Договір іпотеки від 11.09.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 3121,

та зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Г.І. виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки укладеним між Позивачем ОСОБА_2 та Відповідачем ОСОБА_3 11.09.2013 року, а саме нерухоме майно: - житловий будинок АДРЕСА_1; - земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2500 га.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 визнала позовні вимоги у повному обсязі, пояснила, що вони з чоловіком ОСОБА_4 пояснили батькові ОСОБА_2, що їм потрібні гроші, для чого позивач повинен взяти їх у борг. Для підписання договору позики та іпотеки вони усією сім'єю приїхали до приватного нотаріуса МХНО Малахової Г. М., де позивач власноручно підписав Договір позики грошей на суму 37700 доларів США, а також Договір іпотеки. Згідно підписаних договорів ОСОБА_3 передала їм гроші у сумі 29000 доларів США, залишок суми складали проценти на користування заємною сумою, на які умови всі сторони погодились. Згідно підписаних Договорів вони передали відповідачці ОСОБА_3 документи на будинок та документи на право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, визнаючи усі вимоги та зобов'язання за договорами. Що стосується підписання договору Іпотеки, то позивач був введений родичами в оману, які пояснили йому, що він підписує документи тільки за Договором позики. На теперішній час, вважаючи договори дійсними, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передали ОСОБА_3 у виді погашення боргу 24000 доларів США. Крім вказаних Договорів позивач підписав у вересні 2014 року і Додаткові угоди щодо позики грошей на виконання основних угод, де сума заборгованості була перерахована та уточнена, тобто визнавав свої обов'язки за договорами. У жовтні 2016 року ОСОБА_3 розрахувала загальну суму заборгованості за Договорами з урахуванням штрафів та пені за прострочку боргу і користування грошима в сумі 890000 доларів США, тому Додаткові угоди у 2015 році щодо повернення суми боргу не були підписані між сторонами.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав у повному обсязі та підтвердив обставини, викладені ОСОБА_5.

У судове засідання відповідач ОСОБА_6 не з'явилася, належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, у своїй заяві прохала справу розглядати без її участі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 повторно не з'явилася, належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, надала до суду заперечення, де вказала, що позов не визнає у повному обсязі, прохала у задоволенні позову відмовити. Тому суд розглядає справу у відсутність відповідача ОСОБА_3

У судове засідання третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. не з'явилася, сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася без поважних причин повторно, тому суд розглядає справу у її відсутності.

Суд, вислухавши сторони, допитав у якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_4, аналізуючи матеріали справи, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з таких підстав:

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір позики він не підписував, наполягаючи, що коштів за Договором позики від 11 вересня 2013 року він не отримував.

Згідно висновків Верховного Суду України в Постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс 14) за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або укладений в письмовій формі договір позики, які є доказами не лише укладення договору, але й посвідчують факт передання грошової суми позичальнику

В Постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) Верховний Суд України дійшов аналогічних правових висновків і зазначив, що з огляду на положення норм ст. ст. 202. 207, 1046, 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику

Таким чином, факт отримання позичальниками, в тому числі ОСОБА_2, грошової суми підтверджує його статус позичальника за договором позики від 11 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І., за реєстровим № 3119.

Інші доводи позивача про те, що для надання в позику коштів в іноземній валюті відповідач ОСОБА_3 мусила мати індивідуальну ліцензію є безпідставними з огляду на такі обставини:

Із висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в ухвалі від 06 лютого 2013 року у справі № 6-23439св12 вбачається, що визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з положеннями ст.. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

За змістом ст. 2 вказаного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, а також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства.

Будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами договорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено.

Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 270, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 липня 2004 року № 885/9484, затверджено Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам.

Зазначене Положення розроблене відповідно до вимог Закону України «Про Національний банк України», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Указу Президента України «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» від 27 червня 1999 року № 734/99, нормативно-правових актів Національного банку України, та встановлює порядок отримання резидентами (юридичними особами, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, фізичними особами) кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам.

Правовий аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що вони не поширюються на валютні операції між фізичними особами-резидентами.

Отже, визначення в договорі позики від 11 вересня 2013 року, укладеному між ОСОБА_2, ОСОБА_4. ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, як фізичними особами - резидентами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Тому у визнанні частково недійсним Договору позики від 11.09.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - необхідно відмовити.

Суд також відмовляє у визнанні недійсним Договору іпотеки від 11.09.2013 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по тим підставам, що позивач не надав доказів його недійсності:

у позовній заяві ОСОБА_2 посилався на вимоги ст. 548 ЦК України, де вказано, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. А також вказував, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України.

Але суд не вважає Договір позики від 11.09.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - частково недійсним за підставами, що позивач не підписував його, не отримував реально грошей згідно договору.

У судовому засіданні позивач та його представник вказували, що при підписанні даного Договору іпотеки від 11.09.2013 року ОСОБА_2 був введений в оману, думав, що підписує документи Договору позики, але позов у цій частині до суду не надав.

При цьому суд вважає, відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які допитані у судовому засіданні у якості свідків, заінтересованими особами по справі, де крім вказаних свідчень ніякими іншими доказами дані обставини не доведені.

Також за недоведеністю у судовому засіданні суд відмовляє у задоволенні позову - в частині зобов'язання приватного нотаріуса Малахову Г.І. міського Харківського нотаріального округу виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки, укладеним між Позивачем ОСОБА_2 та Відповідачем ОСОБА_3 11.09.2013 року, а саме нерухоме майно: - житловий будинок АДРЕСА_1; - земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2500 га.

Крім того, суд вважає, що позивач пропустив строк для звернення у суд з приводу оспорювання Договору позики та Договору іпотеки, які укладені між сторонами 11.09.2013 року.

З розглядуваною наразі позовною заявою про визнання частково недійсним договору позики та недійсним договору іпотеки позивач ОСОБА_2 звернувся до суду 29 вересня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До вимог позивача про визнання частково недійсним договору позики та недійсним договору іпотеки застосовується встановлена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, оскільки оспорюваний позивачем договір позики та іпотечний договір були укладені між ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 11 вересня 2013 року, позивач мав право пред'явити свій позов про визнання частково недійсним договору позики та недійсним договору іпотеки не пізніше 11 вересня 2016 року.

Оскільки зі своєю заявою позивач звернувся до суду 29 вересня 2016 року, є очевидним, що він звернувся до суду зі спливом встановленого законом трирічного строку позовної давності для пред'явлення вимог про визнання частково недійсним договору позики та недійсним договору іпотеки.

Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики та недійсним договору іпотеки є необґрунтованими, і виходячи з наведених норм чинного законодавства, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

ухвалив

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 «про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки», де в третій особі є приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. Ю. Кононихіна