УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Антонов», треті особи: Управління Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва, військова прокуратура Центрального регіону України, про стягнення нарахованої надбавки за стаж наукової роботи, зобов'язання передати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва, стягнення компенсації втрати частин доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою державного підприємства «Антонов» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 30 березня 1973 року по 5 квітня 2011 року він працював на державному підприємстві «Антонов» (далі - ДП «Антонов»), яка є науковою організацією. Зазначав, що підприємство всупереч діючому на той момент законодавству не виплачувало йому заробітну плату в повному обсязі, зокрема не нараховувало йому надбавку за стаж наукової роботи, що вплинуло на розмір його пенсії.

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача 59 982 грн 82 коп. недорахованих виплат за стаж наукової діяльності за період з січня 2001 року по березень 2011 року, 6 735 грн 60 коп. недорахованої виплати при отриманні грошової допомоги в розмірі шести окладів з надбавками при виході на пенсію, 99 041 грн 16 коп. компенсації втрати частин доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, у рахунок відшкодування моральної шкоди 80 тис. грн, а також 466 646 грн 88 коп. три відсотки річних від суми боргу та 3 тис. грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_3 недораховані надбавки за стаж наукової роботи у сумі 66 718 грн 42 коп., яка складається з недорахованих виплат за стаж наукової діяльності у період з січня 2000 року по березень 2011 року в сумі 59 982 грн 82 коп., а також недорахованих виплат при отриманні допомоги в розмірі шести окладів з надбавками при виході на пенсію в сумі 6 735 грн 60 коп., суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 99 041 грн 16 коп., у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 тис. грн, а всього стягнуто 168 759 грн 58 коп. Зобов'язано ДП «Антонов» надати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу скасовано. Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 3 тис. грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в розмірі 3 тис. грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Антонов» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що ОСОБА_3 мав право на отримання надбавки до заробітної плати за стаж наукової роботи, але відповідач в порушення вимог закону в період часу з січня 2001 року по березень 2011 року таку надбавку не виплачував.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу та задовольняючи вимоги позивача у цій частині, апеляційний суд виходив із права позивача на отримання витрат на правову допомогу. У решті суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду, зазначивши при цьому також про те, що позивач у спірний період займав посади, які входять до наукової роботи, та надають право на отримання відповідної надбавки.

Такі висновки судів є правильними з огляду на наступне.

Судом установлено, що з 30 березня 1973 року по 5 квітня 2011 року ОСОБА_3 працював у ДП «Антонов».

Під час роботи на ДП «Антонов» позивач працював у розрахунково-експериментальному секторі відділу ЕВ-14 (теперішня назва відділу Кострукторський відділ міцнісних випробувань лВ-14»), відділи ЕВ-14, РДВ-1, РДВ-25, В-730, В-700 та Сектор 740, які є науково-технічними структурними підрозділами та науково-технічна діяльність яких є основним напрямком діяльності підприємства.

Згідно довідки відповідача від 29 березня 2011 року ДП «Антонов» з ІV кварталу 1986 року був атестований, як наукова установа, та визначений головним з питань науково-технічного забезпечення за напрямком «створення та виробництво зразків авіаційної техніки».

Відповідно до листа Міністерства промислової політики України від 9 серпня 2013 року рішенням колегії Мінпромполітики України від 26 листопада 2002 року та рішенням від 9 жовтня 2007 року державне підприємство «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К. Антонов», яке в подальшому було перейменовано в ДП «Антонов», атестовано та віднесено до групи «А» і було видано свідоцтво про атестацію наукової установи від 26 листопада 2002 року, яке було чинне до 17 листопада 2007 року та свідоцтво про атестацію наукової установи від 19 жовтня 2007 року, яке було чинне до 10 жовтня 2012 року відповідно.

Згідно із наказом Авіаційного науково-технічного комплексу «Антонов» від 14 квітня 1993 року «Щодо положення про Головну наукову організацію» вказано, що наказом Мінмашпрома від 31 липня 1992 року на відповідача покладені обов'язки Головної наукової організації Мінмашпрома України з авіаційної техніки та відповідальність за організацію та координацію науково-технічної діяльності головних та базових організацій України щодо різних напрямків авіаційної науки. Цим же наказом введено в дію затверджене Міністерством Положення про Головну наукову організацію по Мінмашпрома України по авіаційній техніці.

У бюлетені «40 лет со дня создания ОКБ имени Ак. Антонова» та викопіювання з сайту ДП «Антонов» розділу «О компании», ДП «Антонов» (на той час - Дослідно-Конструкторське Бюро-153 (ОКБ-153) від самого початку мало на меті проведення наукової роботи та підвищення рівня науково-конструкторських розробок по новій техніці. Так, ще 6 березня 1946 року колегія Міністерства прийняла постанову про створення ОКБ-53, а вже 31 травня 1946 року дане рішення було затверджене Постановою ЦК ВКП (б) та Ради Міністрів ГРСР.

Таким чином, правильними є висновки судів, що ДП «Антонов» являлося від самого початку створення науковою установою.

Судами також установлено, що ОСОБА_3 в період з 30 березня 1973 року по 5 квітня 2011 року займав посади, які зазначені у постанові Кабінету Міністрів України від 4 березня 2004 року № 257 «Про затвердження переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємства, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсію та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію.

Відповідно до п. 2-1 вказаної Постанови, її дія поширюється на наукових працівників, які працювали на державних підприємствах, в установах, організаціях та вищих навчальних закладах колишніх РСР, інших республік СРСР, а також СРСР.

Установивши, що підприємство у період з ІV кварталу 1986 року по 20 жовтня 2012 рік являлося науковою установою, підприємство було та є державним підприємством, а займані ОСОБА_3 посади відносяться і відносились до наукових, суди дійшли вірного висновку, що відповідач зобов'язаний був нараховувати та виплачувати позивачу надбавки за стаж наукової роботи.

Так, згідно із ч. 2 ст. 23 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» заробітна плата наукових працівників складається з посадових окладів (ставок), премій, доплати за наукові ступені, вчені звання, надбавки за стаж наукової (науково-педагогічної) роботи та інших надбавок, доплат та винагород за наукову (науково-педагогічну) діяльність, передбачених законодавством.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року № 494 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи» розмір щомісячної надбавки, відсотків посадового окладу визначається: за стаж наукової роботи понад 3 роки - 10%; понад 10 років - 20%, понад 20 років - 30%. Надбавка за стаж наукової роботи нараховується щомісяця, виходячи з посадового окладу наукового працівника за основним місцем роботи.

Попередньо даному нормативному акту була чинна постанова Кабінету Міністрів України від квітня 2003 року № 609 «Про виплату надбавки за стаж наукової роботи», яка визначала аналогічні положення, що і постанова Кабінету Міністрів України № 494.

Відповідно з 1999 року по 2003 рік була чинна постанова Кабінету Міністрів України № 1110 від 22 червня 1999 року, п. 1 якої визначено, що надбавка за стаж роботи у сфері виплачується щомісяця науковим працівникам, які займають посади передбачені переліком посад наукових працівників державних наукових установ, організацій та державних вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, яким встановлюється надбавка за стаж наукової роботи в науковій сфері, затвердженим цією постановою.

За таких обставин, правильними є висновки судів про те, що позивач набув право на отримання надбавки за стаж наукової роботи з 7 січня 1985 року - 3%, з 7 січня 1992 року - 10%, з 7 січня 2002 року - 30%, що становить 59 982 грн 82 коп.

Крім того, відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року, при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів, перебування на яких дає право на призначення пенсії, виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію.

Так, при виході на пенсію позивач отримав допомогу в розмірі шести окладів, однак в них не були враховані надбавки за стаж наукової діяльність, яка становить 6 735 грн 60 коп., суму якої суди правомірно стягнули з відповідача.

Також, суди на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 вірно вважали обґрунтованими вимоги позивача про стягнення компенсації втрати доходу позивача.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суди керуючись ст. 237-1 КЗпП України, та урахувавши всі обставини справи, доведеність вимог позивача правильно визначили суму, яка підлягає стягненню у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 тис. грн.

Вирішуючи питання щодо витрат на правову допомогу, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено розмір понесених витрат на правову допомогу, а тому вірно стягнув з відповідача кошти у розмірі 3 тис. грн.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного підприємства «Антонов» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович