УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання власності на об'єкт інвестування, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення: № 304 площею 95,26 кв. м, № 305 площею 102,0 кв. м, № 306 площею 80,56 кв. м, № 307 площею 85,21 кв. м, за адресою АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (далі - ТОВ «Стиль-Блюз») було укладено інвестиційний контракт № НИ-0895 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 12 листопада 2007 року, згідно з яким відповідач повинен був побудувати нежитлові приміщення № 304 площею 95,26 кв. м, № 305 площею 102,0 кв. м, № 306 площею 80,56 кв. м, № 307 площею 85,21 кв. м, які знаходяться на 23 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що він виконав умови договору та сплатив відповідачу кошти у розмірі 448 750 грн, а ТОВ «Стиль-Блюз» на виконання вимог інвестиційного контракту побудував та ввів в експлуатацію житловий будинок за вказаною вище адресою, в якому знаходиться об'єкт інвестування.

Посилаючись на те, що відповідач не підписує та не надає акт прийому-передачі нежитлових приміщень, що порушує його права як інвестора на отримання права власності на вказані нежитлові приміщення, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення № 304 площею 95,26 кв. м, № 305 площею 102,0 кв. м, № 306 площею 80,56 кв. м, № 307 площею 85,21 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року доповнено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення літера «А» № 304 площею 226,6 кв. м, літера «А» № 305 площею 123,5 кв. м, літера «А» № 306 площею 103,1 кв. м, літера «А» № 307 площею 106,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено інвестиційний контракт № НИ-0895 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 12 листопада 2007 року, на виконання умов якого позивачем було сплачено 100% вартості об'єкта інвестування, а відповідач побудував та ввів в експлуатацію житловий будинок, в якому знаходиться об'єкт інвестування.

Ухвалюючи додаткове рішення з урахуванням уточнення площі об'єкта інвестування, місцевий суд виходив із даних технічного паспорту БТІ.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, а також скасовуючи додаткове рішення цього ж суду, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що право власності на спірні нежитлові приміщення у позивача не виникло, оскільки порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним законодавством на час укладення контракту, відповідно до п. 28 якого оформлення первинного права власності на об'єкт інвестування здійснюється інвестором власними силами за власний рахунок, тобто позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно; при цьому апеляційним судом враховано, що відповідно до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 03 грудня 2007 року, відсутні відомості про групу нежитлових приміщень, на які суд визнав за позивачем право власності.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М. Коротун