Справа № 303/2582/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 грудня 2016 року, -

встановила:

26.04.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 перебували в шлюбі 13 років, шлюб було розірвано рішенням Свалявського районного суду від 20.03.2013, згоди щодо поділу спільного майна подружжя сторони не досягли. Рішенням Свалявського районного суду від 01.10.2013 був розподілений залишок кредиту за договором від 05.06.2012 № KF017606, укладеним позивачем із ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», у рівних частках щодо кожного з колишнього із подружжя із погашенням кожним із них своєї частини кредиту та сплатою відповідних відсотків.

Відповідач ОСОБА_3 ігнорував указане рішення суду, а позивач ОСОБА_1 за наявної заборгованості відповідача за кредитним договором не мала можливості зареєструвати на себе 1/2 частину квартири. Бажаючи уникнути виникнення заборгованості за кредитним договором та сплати зайвих коштів, позивач сплачував належне за кредитом у повному обсязі, а після отримання листа банку від 11.03.2016 змушений був погасити кредит повністю. Таким чином, за період з 01.01.2016 по 15.04.2016 позивач сплатив за кредитом 38258,44 грн, які повинні бути розподілені порівну між сторонами, тому відповідач винен позивачу 19129,22 грн. Подібні ситуації виникали й раніше, відповідними чинними судовими рішеннями борги стягувалися на користь позивача.

Посилаючись на ці обставини, на ст.ст. 60, 61 СК України, ст.ст. 509, 526, 527, 528 ЦК України, вказуючи на необхідність належного виконання зобовязань, позивач ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь із відповідача ОСОБА_3 19129,22 грн, сплачених у рахунок погашення суми кредиту та відсотків за кредитним договором від 05.06.2012 № KF017606, і покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.12.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Так, висновок суду про відсутність у справі доказів щодо сплати позивачем коштів на погашення боргу безпідставний, оскільки оригінали платіжних документів додані до заяви. Суд не врахував дійсних обставин справи, відповідно до яких як борг за кредитним договором, так і предмет іпотеки (квартира № 62 по вул. Визволення в м. Сваляві) були судовими рішеннями розподілені порівну між сторонами, позивач разом із дитиною проживає в цій квартирі та повністю виконував кредитні зобовязання, тоді як відповідач ухилявся від цього. Відповідні обставини щодо зобовязань сторін встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому повинні враховуватися за правилами ст. 61 ч. 3 ЦПК України. Тож відповідний обовязок сплатити кошти виник для обох сторін, позивач з метою уникнення загрози продажу квартири вимушений був виконати зобовязання повністю і сплатити увесь борг за кредитним договором, внаслідок чого має право відповідної вимоги. Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилається, зокрема, на те, що позивач не надав платіжних документів щодо сплати банку 19129,22 грн, у відповідача не виникло зобовязання щодо дострокового погашення боргу, а з урахуванням часу розірванні шлюбу позивач пропустив загальну позовну давність, про застосування якої відповідач просив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Однак, погодитися із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 01.09.2000 перебували в шлюбі, що його було розірвано рішенням Свалявського районного суду від 20.03.2013 (а.с. 16). 05.06.2012 ОСОБА_1 (на час укладання договору ОСОБА_3) З.Т. уклала із ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», кредитний договір № KF017606, на підставі якого отримала у кредит 80000,00 грн на споживчі потреби зі сплатою за користування коштами 21,5% річних і з кінцевою датою повернення кредиту 03.06.2022 (а.с. 63-70). Виконання зобовязань позичальником було забезпечено іпотекою двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2003, право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_3, про що іпотекодержатель ПАТ «Фольксбанк» уклало з іпотекодавцем ОСОБА_3 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_4 05.06.2012 за реєстровим № 589 (а.с. 71-74).

Рішенням Свалявського районного суду від 27.05.2013, що набрало законної сили 10.06.2013, квартиру АДРЕСА_1 поділено між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 порівну по 1/2 частці кожному (а.с. 10-11). Рішенням суду встановлено, що квартира належала до спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Рішенням Свалявського районного суду від 01.10.2013, що набрало законної сили 19.12.2013, залишок в розмірі 71966,38 грн за кредитним договором від 05.06.2012 № KF017606, укладеним ПАТ «Фольксбанк» із ОСОБА_1, визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3; цей залишок за кредитним договором розподілено між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в рівних частках по 35983,19 грн із погашенням своєї частки кредиту з оплатою відсотків кожним в рівних частках відповідно до умов договору; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5683,67 грн сплачених заборгованості за кредитом та відсотків за користування ним за період з часу подання заяви про розірвання шлюбу (15.03.2013) по день постановлення рішення у справі (30.09.2013). Рішенням встановлено, що кредитні зобовязання виникли в інтересах сімї та є спільними, суд визнав за необхідне задовольнити позов про стягнення з відповідача на користь позивача половини сплаченого за відповідний період останнім боргу.

Рішенням Свалявського районного суду від 23.12.2014, що набрало законної сили 29.12.2014, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 24404,53 грн, сплаченої останньою заборгованості за кредитним договором від 05.06.2012 № KF017606 за період з квітня по грудень 2014 року включно (а.с. 14).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.03.2016 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6236,46 грн сплаченої останньою заборгованості за кредитним договором від 05.06.2012 № KF017606 за період 2015 року (а.с. 12-13). Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2015 року сплатила банку на погашення заборгованості за кредитним договором 12472,91 грн, діяла виходячи з реальної можливості збільшення заборгованості, застосування кредитором штрафних санкцій, втрати квартири, в якій проживає з дитиною, внаслідок звернення стягнення на неї через невиконання боржником ОСОБА_3 зобовязань, які виникли після розподілу рішенням суду боргу за кредитним договором.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки; цивільні права та обовязки можуть виникати, зокрема, з договорів, з інших юридичних фактів, а також із рішення суду (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4, ч. 5 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)). Відповідно до ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 572, 589, 590, 611, 614, 623-625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 11, 33 Закону «Про іпотеку», цивільні права особа здійснює, а цивільні обовязки виконує у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна при цьому діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; цивільні права та обовязки повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов достроково, включно зі штрафними санкціями, в т.ч., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ст. 13 ч.ч. 1-3 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61, ст. 223 ч. 2 ЦПК України).

Таким чином, у порядку, передбаченому ст. 61 ч. 3 ЦПК України, встановлено, що у відповідача ОСОБА_3 внаслідок вирішення судом питання про розподіл боргу за вищевказаним кредитним договором виникло зобовязання зі сплати відповідної частини коштів на погашення заборгованості, що на нього припадає (що узгоджується з із п. 11.5. кредитного договору), яке він належно не виконував. Можливість застосування кредитором у звязку з порушенням зобовязань за договором як фінансових санкцій, так і предявлення вимоги про дострокове погашення всього боргу, звернення стягнення на предмет іпотеки випливає з наведених вище норм закону та передбачена положеннями кредитного (п.п. 12.1.2., 12.1.8., 15.1.1., 17.2. та ін.) й іпотечного (п.п. 6.1., 6.2, 6.5. та ін.) договорів. Через порушення зобовязань ОСОБА_3 можливість настання для ОСОБА_1 негативних наслідків, що повязані з невиконанням кредитного договору, була реальною. ОСОБА_1 систематично виконувала як свої зобовязання за кредитним договором, так і ті, що їх належало виконати ОСОБА_3, у звязку зі здійсненням відповідних розрахунків з ОСОБА_3 неодноразово судом стягувалися кошти на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації її витрат, що, серед іншого, підтверджує факт виникнення у ОСОБА_3 відповідних зобовязань.

Співвласник нерухомого майна з метою забезпечення оборотоздатності речі зобовязаний вчинити дії, необхідні для державної реєстрації права власності на майно (частку в праві на нього), що виникло (ст.ст. 178, 179, ст. 181 ч. 1, ст.ст. 182, 316-319, 328 ЦК України, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інші нормативні акти). Кредитор, який має речове право на квартиру АДРЕСА_1, що перебуває в іпотеці, листом від 11.03.2016 № 08-1/4040 заперечив проти реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку у квартирі до повного погашення кредиту (а.с. 18). За таких умов, ОСОБА_1 як співвласник нерухомого майна була позбавлена як права зареєструвати майно за собою, так і можливості виконати передбачений законом обовязок відповідної реєстрації до моменту повного погашення боргу за кредитним договором при тому, що вона особисто свій обовязок перед кредитором виконувала добросовісно, тоді як фактичною перешкодою стало невиконання обовязку ОСОБА_3

За приписами ЦК України: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526);

боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ч. 1);

виконання обовязку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обовязок боржника виконати зобовязання особисто; у цьому разі кредитор зобовязаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою; у разі невиконання або неналежного виконання обовязку боржника іншою особою цей обовязок боржник повинен виконати сам; інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно; у цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобовязанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу (ст. 528 ч.ч. 1-3);

боржник має право виконати свій обовязок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 531).

За змістом положень ст. 627 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, ст. 1 ч. 1 п.п. 3, 17, 22, 23, ст.ст. 2, 11, 17 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII), позичальник за договором споживчого кредиту ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг. Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат; якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, кредитодавець зобовязаний здійснити відповідне коригування кредитних зобовязань споживача у бік їх зменшення; кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту (ст. 11 ч. 8 Закону № 1023-XII).

Наявними в справі оригіналами документів, складених Закарпатським відділенням № 2 ПАТ «ВіЕс Банк», підтверджується, що на погашення заборгованості за кредитним договором від 05.06.2012 № KF017606 ОСОБА_1 сплатила кредитору: 14.01.2016 650,00 грн (квитанція № 298955), 16.02.2016 700,00 грн (квитанція № 585401), 23.03.2016 700,00 грн (квитанція № 819467), 08.04.2016 1200,00 грн (квитанція № 280783), 15.04.2016 35008,44 грн (квитанція № 546221), разом 38258,44 грн (а.с. 5-9). Половина з цієї суми складає 19129,22 грн, які належало сплатити ОСОБА_3

Виходячи з наведеного, позивач ОСОБА_1 з огляду на протиправну бездіяльність відповідача ОСОБА_3 із виконання зобовязань перед кредитором, маючи реальну необхідність діяти на захист своїх прав від їх порушення, маючи на меті уникнення необґрунтованого збільшення розміру боргу та відвернення реальної загрози ініціювання кредитором-іпотекодержателем звернення стягнення на предмет іпотеки із подальшою втратою нерухомого майна, що є житлом, виконала кредитне зобовязання за договором. Позивач не мав законодавчих і/або договірних перешкод у реалізації свого права на захист цивільних прав та інтересів (ст. 20 ч. 1 ЦК України) шляхом дострокового повернення кредитору боргу, в т.ч., того, який припадав на відповідача, а кредитор не мав підстав для відмови у прийнятті такого виконання зобовязання.

Оскільки до ОСОБА_1 у відповідному обсязі перейшли права кредитора, вона набула права вимоги до боржника ОСОБА_3 і обґрунтовано таку предявила. Посилання відповідача на сплив загальної позовної давності та заява про її застосування (ст.ст. 257, 261, 268 ЦК України), які повязуються із моментом розірвання рішенням суду шлюбу між сторонами, а також міркування про строк виконання ним зобовязання, що, як він вважає, не настав, не заслуговують на увагу, оскільки не враховують дійсного змісту спірних правовідносин та обставин справи, що змінювалися з часу розірвання шлюбу та розподілу боргу і майна (момент, підстави виникнення відповідних зобовязань, невиконання зобовязань відповідачем, його власні дії (бездіяльність), що обєктивно зумовлювало відповідні дії кредитора та позивача, тощо).

Залишив поза увагою наведене і суд першої інстанції, який не врахував, зокрема, що встановлений договором кінцевий строк виконання зобовязання сам по собі не є перешкодою для дострокового повернення боргу, а відповідач управі обґрунтовано вимагати захисту відповідного права в тому разі, якщо сам належно виконує зобовязання та не порушує своїми діями (бездіяльністю) прав іншого боржника, не наражає його на небезпеку настання істотних негативних наслідків, шкоди для нього і т.ін. За встановлених у справі обставин, ОСОБА_1 не може бути позбавлена права діяти на свій захист у спосіб, що його вимушена була обрати. Висновок суду в рішенні про відсутність доказів сплати позивачем відповідних коштів безпідставний і спростовується такими наявними фактично доказами. Не звернув суд уваги і на обставини, встановлені в порядку ст. 61 ч. 3 ЦПК України.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 3, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст.212-215 ЦПК України, скасувати, позов, що є обґрунтованим і доведеним, задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача 19129,22 грн у рахунок відшкодування коштів, сплачених ним кредитору на погашення заборгованості за кредитним договором.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 грудня 2016 року скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити, стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) 19129,22 грн (девятнадцять тисяч сто двадцять девять гривень 22 коп.) у рахунок відшкодування коштів, сплачених ОСОБА_1 кредитору ОСОБА_5 акціонерному товариству «ВіЕс Банк» на погашення заборгованості за кредитним договором від 05.06.2012 № KF017606.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1157,31 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді