Справа № 300/944/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готра Т.Ю.,

суддів - Собослоя Г.Г., Бисаги Т.Ю.

при секретарі - Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 02 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Журкі Ольги Титусівна про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Воловецького районного суду від 02 лютого 2017 року, яким у задоволенні її позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації, 3-ї особи - приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Журкі Ольги Титусівна про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсностиі правочину - відмовлено.

У апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення, як безпідставне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким її позов задовольнити. Вказує на те, що «Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів», затвердженим постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223 не передбачено набуття Департаментом соціального захисту населення Закарпатської ОДА у власність земельних ділянок. А тому Департамент не мав права підписувати оскаржуваний договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки за його наслідками до Департаменту перейшло право власності не тільки на житловий будинок але й на земельну ділянку, на якій він розташований. Підписанням спірного договору посадові особи Департаменту фактично позбавили її права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1500 га, а також на сусідню земельну ділянку площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства, прохід на яку є тільки через земельну ділянку площею 0,1500 га. При укладенні спірного договору купівлі-продажу нотаріусом не було роз'яснено їй зміст ст.377 ЦК України. У разі роз'яснення їй цієї статті, про це було б зазначено у договорі. Крім цього, Департамент не мав права придбавати будинки, а тільки квартири для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів. Також в рішенні не вирішено питання про власність плодових зелених насаджень, а саме багаторічних дерев 10 шт., які є її власністю та які вона оцінює у сто тисяч гривень.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_7, ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали.

Представники Департаменту соціального захисту населення Закарпатської ОДА Омелянюк Н.В., Чижмар В.М., та відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали, просили таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_3 та приватний нотаріус Журкі О.В. у судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2013 року між ОСОБА_1 та Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації в особі директора Мацоли В.В. (далі Департамент) був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т., зареєстрований в реєстрі за №3073, згідно якого ОСОБА_1 продала, а Департамент купив належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, і сплатив за нього ціну, визначену цим договором для подальшої безоплатної передачі у власність вказаного житлового будинку інваліду війни 111 групи, воїну-інтернаціоналісту ОСОБА_5 на виконання Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів», затвердженого постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223.

Вказане нерухоме майно - житловий будинок, що відчужується продавцем, розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.15-16). Зазначена земельна ділянка на праві власності, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку від 21.10.2008 року, серії НОМЕР_2, належала ОСОБА_1 (а.с.11, 15-16).

Позивачка ОСОБА_1 оспорює вище зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку з тих підстав, що згідно спірного договору до Департаменту перейшло право власності не тільки на вище зазначений житловий будинок але й на земельну ділянку площею 0,1500 га, на якій він розташований. Вказує на те, що Порядком не надано Департаменту прав на набуття у власність земельних ділянок, а тому останній не мав права підписувати оскаржуваний договір, оскільки за його наслідками до Департаменту перейшло і право власності на землю, що Порядком не передбачено. Позбавивши її права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га Департамент фактично позбавив її права власності і на іншу земельну ділянку площею 0,0445 га для ведення особистого селянського господарства, оскільки єдиним доступом до цієї земельної ділянки є прохід через земельну ділянку площею 0,1500 га. Тому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 29.10.2013 року та застосувати наслідки недійсності правочину.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно дійшов такого висновку виходячи з наступного.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 3, 5-6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.2 ст.215 ЦК України).

Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений Департаментом з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність інваліду війни 3-ї групи, воїну-інтернаціоналісту ОСОБА_5 відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженого постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223.

Указаний Порядок визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою "Забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів", а згідно п. 8 Порядку житло безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад для його подальшої передачі воїнам-інтернаціоналістам, які перебувають на квартирному обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до законодавства.

30.01.2014 року виконком Воловецької селищної ради прийняв рішення про безоплатну передачу цього будинку ОСОБА_5 та членам його сім'ї: ОСОБА_3 (ОСОБА_3 на даний час), ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.145).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.01.2014 року спірний житловий будинок та надвірні споруди належить на праві спільної часткової власності (по 1/4 кожному) відповідачам ОСОБА_4 (а.с.146).

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Аналогічні положення містяться у ч.1 ст. 120 ЗК України, згідно якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 Земельного Кодексу України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

З оспорюваного договору, а саме п.п.1.1, 1.3 вбачається, що до Департаменту у власність перейшли житловий будинок у НОМЕР_3,2 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., а також земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій розміщений зазначений будинок.

У п.1.6.2. Договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності, укладення цього Договору відповідає їх інтересам; вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині, цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків обумовлених у ньому; усі умови цього Договору відповідають інтересам та дійсним намірам Сторін та узгоджені ними (а.с.15).

Отже з спірного договору слідує, що ОСОБА_1 здійснила відчуження житлового будинку разом із земельною ділянкою на якій він розміщений в тому розмірі, що належав їй, як власнику землі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу нотаріусом їй не було роз'яснено зміст ст.377 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки у п.4.5 спірного договору сторонам роз'яснено зміст ст.377 ЦК України, що стверджується їхніми підписами на цьому договорі, і вказує на досягнення згоди сторін з усіх істотних умов договору при його укладенні.

Окрім цього, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2015 року та рішенням Воловецького районного суду від 23.08.2016 року, що набрали законної сили, визнано право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1500 га кадастровий номер НОМЕР_4, розташовану по АДРЕСА_1 по 1/4 частині кожному (а.с.35-40, 92-94).

Зазначеними рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 здійснила відчуження житлового будинку разом із земельною ділянкою на якій він розміщений.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім цього, у заяві від 14.01.2014 року, нотаріально посвідченій приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т., ОСОБА_1 ствердила, що немає жодних матеріальних та інших претензій до Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації по укладеному з Департаментом договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 29.10.2013 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. за реєстровим №3073 (а.с.140).

Посилання у апеляційній скарзі на те, що Департамент не мав права придбавати будинки, а тільки квартири для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, спростовуються Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженим постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223, яким передбачено, що за рахунок бюджетних коштів у встановленому порядку здійснюється придбання житла для учасників бойових дій на території інших держав, у тому числі тих, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах (далі - воїни-інтернаціоналісти), а в разі їх смерті - для членів сімей, за якими згідно із законодавством зберігається право подальшого перебування на квартирному обліку, які станом на 1 січня року, в якому здійснюється використання зазначених коштів, перебувають на квартирному обліку за місцем реєстрації.

Згідно ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

А тому вказаний житловий будинок Департаментом був придбаний у відповідності до вказаного Порядку та вимог чинного законодавства.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивачки про позбавлення її права власності на іншу земельну ділянку площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства та створення відповідачами перешкод у її користуванні, оскільки в матеріалах справи про це відсутні будь-які докази.

Доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні не вирішено питання про власність плодових зелених насаджень, а саме багаторічних дерев 10 шт., які є її власністю та які вона оцінює у сто тисяч гривень, є безпідставними, оскільки предметом спору є не багаторічні дерева, а договір купівлі-продажу житлового будинку. А тому суд і не повинен був вирішувати питання про дерева.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивача відхиленню, оскільки рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 02 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча Судді