У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом виселення та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 червня 1970 року рішенням Народного суду м. Стрия Львівської області розірвано шлюб між її тіткою - ОСОБА_5 - та ОСОБА_6, виділено кожному з них по Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1. Ухвалою Народного суду м. Стрия Львівської області від 3 листопада 1970 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про реальний розподіл вказаного будинку, за умовами якої ОСОБА_5 у спірному будинку залишено кімнати 1-1, 1-2, приміщення в светьолці 1-8, площею 5 кв. м, частину приміщення 1-10, площею 1,1 кв. м, приміщення № 1-9, частину приміщення веранди 1-7, площею 4,7 кв. м, підвальні приміщення І, ІІ, ІІІ, сходи, Ѕ частину сараю літ. «б», Ѕ частину прибудови, Ѕ частину вбиральні, Ѕ частину паркану.

6 липня 1998 року після смерті її тітки - ОСОБА_5 - вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину вищезазначеного будинку, а ОСОБА_4 на підставі договору дарування частини будинку від 17 лютого 2006 року набула права власності на іншу Ѕ частину спірного житлового будинку, що належала ОСОБА_6

Зазначала про те, що відповідачка самовільно зайняла належні їй приміщення вказаного житлового будинку, чим чинить перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном, унаслідок чого порушує її права як співвласника зазначеного будинку. Крім того, відповідачкою самовільно збудовано у грудні 2012 року перегородку між приміщеннями, зазначеними у технічному паспорті від 31 січня 2014 року 1-7, площею 3,9 кв. м, та 1, площею 2,1 кв. м, чим також порушено її право належного користування власністю.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд зобов'язати відповідачку не чинити їй перешкоди у здійсненні права користування кімнатою, зазначеною у технічному паспорті 1-8, площею 10,3 кв. м, та кімнатою 1-9, площею 11,3 кв. м, підвальними приміщеннями, зазначеними у технічному паспорті І, ІІ, ІІІ, сходами, які розміщені у кімнаті, що зазначена у технічному паспорті 1-5, у житловому будинку АДРЕСА_1, шляхом демонтажу самовільно влаштованої перегородки. Також, просила зобов'язати відповідачку звільнити вищевказані кімнати, висилити ОСОБА_4 з кімнати 1-9 та вселити її в дану кімнату.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити у будинку АДРЕСА_1 Львівської області кімнати, зазначені у технічному паспорті 1-8 та 1-9, площею 10,3 кв. м та 11,3 кв. м відповідно; підвальні приміщення, зазначені в технічному паспорті І, ІІ, ІІІ; сходи, які розміщені у кімнаті, яка зазначена у технічному паспорті 1-5, та висилити її з кімнати, яка зазначена у технічному паспорті 1-9 і знаходиться на другому поверсі вказаного будинку. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні кімнатами, зазначеними у технічному паспорті 1-8 та 1-9, площею 10,3 кв. м та 11,3 кв. м відповідно, підвальними приміщеннями, зазначеними в технічному паспорті І, ІІ, ІІІ, сходами, які розміщені у кімнаті, яка зазначена у технічному паспорті 1-5, у будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно влаштованої перегородки між приміщеннями, які зазначені у технічному паспорті від 31 січня 2014 року 1-7, площею 3,9 кв. м, та 1, площею 2,1 кв. м.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що реального розподілу спірного житлового будинку між сторонами не було, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 6 липня 1998 року та у договорі дарування частини будинку від 17 лютого 2006 року не зазначено, якими саме кімнатами та частинами господарських будівель має право користуватись кожна зі сторін. У зв'язку з цим вимоги про усунення перешкод є передчасними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що ухвалою Народного суду м. Стрия Львівської області від 3 листопада 1970 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про реальний розподіл спірного житлового будинку, а, отже, така угода є обов'язковою і для ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які у подальшому набули право власності на частини у спільній власності на цей будинок. Крім того, відповідачкою визнано, що нею самовільно збудовано перегородку між приміщеннями зазначеними у технічному паспорті від 31 січня 2014 року 1-7, площею 3,9 кв. м, та 1, площею 2,1 кв. м.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 червня 1970 року рішенням Народного суду м. Стрия Львівської області розірвано шлюб між тіткою ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - та ОСОБА_6, виділено кожному з них по Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1. Ухвалою Народного суду м. Стрия Львівської області від 3 листопада 1970 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про реальний розподіл вказаного будинку, за умовами якої ОСОБА_5 у спірному будинку залишено кімнати 1-1, 1-2, приміщення в светьолці 1-8, площею 5 кв. м, частину приміщення 1-10, площею 1,1 кв. м, приміщення 1-9, частину приміщення веранди 1-7 площею 4,7 кв. м, підвальні приміщення І, ІІ, ІІІ, сходи, Ѕ частину сараю літ. «б», Ѕ частину прибудови, Ѕ частину вбиральні, Ѕ частину паркану. ОСОБА_6 у спірному житловому будинку залишено Ѕ частину приміщення 1-5, площею 3,68 кв. м, приміщення 1-4, 1-3, приміщення у светьолці 1-8, площею 4,5 кв. м, частину приміщення 1-10, площею 1,1 кв. м, приміщення 1-11, частину приміщення веранди 1-7, площею 1,6 кв. м, приміщення 1-6, по Ѕ частині сараю, прибудови, вбиральні, паркану та погреб літ. «г».

Після смерті ОСОБА_5 6 липня 1998 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину вищезазначеного будинку,

17 лютого 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування частини будинку набула права власності на іншу Ѕ частину спірного житлового будинку.

Отже, співвласникам спірного житлового будинку, кожному по Ѕ його частині є: ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Апеляційний суд, у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув увагу на відмінність назв спірних приміщень, а саме, зобов'язуючи відповідачку звільнити та не чинити позивачці перешкоди у користуванні кімнатою 1-8, яка, у той же час, у мировій угоді зазначена як приміщення 1-8, та є технічним приміщенням (коридором). Отже суд не перевірив, чи може таке приміщення бути власністю когось зі сторін, у разі якщо воно служить для обслуговування інших житлових приміщень. Крім того, відповідно до затвердженої ухвалою Народного суду м. Стрия Львівської області від 3 листопада 1970 року мирової угоди ОСОБА_5 у спірному будинку залишено приміщення 1-8 площею 5 кв. м, а апеляційним судом виділено ОСОБА_3 приміщення площею 10,3 кв. м.

Також, апеляційний суд, у порушення вищезазначених положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 було виділено у користування частину приміщення 1-10, проте на схем-плані від 31 січня 2014 року таке приміщення відсутнє. Суд, виділяючи у користування ОСОБА_3 підвальні приміщення І, ІІ, ІІІ, не звернув увагу на те, що ці приміщення (І площею 5,6 кв. м, ІІ площею 6,9 кв. м) знаходяться під частиною будинку відповідачки та служать для її обслуговування, а позивачці належить приміщення ІІІ, площею 14 кв. м, інших підвальних приміщень у спірному житловому будинку немає.

Крім того, апеляційний суд, виділяючи у користування ОСОБА_3 сходи, які розміщені у коридорі 1-5 та знаходяться у користуванні відповідачки, не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 були відведені у користування вхідні сходи, що знаходяться у дворі житлового будинку. Ухвалою Народного суду м. Стрия Львівської області від 3 листопада 1970 року визначено, що всі роботи, пов'язані з переплануванням проводить ОСОБА_6 за рахунок матеріалів ОСОБА_5

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, задовольняючи позов ОСОБА_3, належним чином не дослідив, чи обмежено у такому разі ОСОБА_4 в праві вільного володіння і користування її власністю, яке оформлене нею на підставі договору дарування частини будинку від 17 лютого 2016 року, який є чинним, а припустився припущень, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик