Номер провадження: 22-ц/785/267/17
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17.04.2014 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шоста Одеська державна нотаріальна контора,

встановила:

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 27.03.2012 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шоста одеська державна нотаріальна контора.

17.04.2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про перегляд вказаного рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відмовляючи у позові, суд зокрема виходив з того, що рішенням апеляційного суду АР Крим від 28.02.2011 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Орлинівської сільської ради Балаклавського району міста Севастополя, ОСОБА_8. прокурора міста Севастополя в інтересах держави в особі Орлинівської сільської ради Балаклавського району міста Севастополя про визнання недійсними довіреностей, на підставі яких укладався оспорюваний правочин. Але пізніше заявникові стало відомо, що її касаційна скарга розглянута Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та згідно ухвали від 13.06.2012 року рішення апеляційного суду АР Крим від 28.02.2011 року скасоване та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01.11.2010 року, згідно якого оспорюванні довіреності визнані недійсними.

Виходячи з викладеного, ОСОБА_4 просила суд скасувати заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27.03.2012 року у зв'язку із нововиявленими обставинами та ухвалити нове рішення про задоволення позову, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2004 року, скасувати реєстрацію права власності та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спірного приміщення в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Заочним рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17.04.2014 року заяву ОСОБА_4 про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27.03.2012 року по цивільній справі №1519/2-465/11 за позовом за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шоста одеська державна нотаріальна контора скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, корпус 1, укладений 20.10.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С., під реєстровим №4-4545 (бланк ВВМ №931406). Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, корпус 1, за ОСОБА_6. Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, корпус 1 в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, корпус 1 в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_3, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду матеріалам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені заяви ОСОБА_4 про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами та відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3обґрунтовує тим, що на те що, хоча ОСОБА_2 і не приймала участі у справі, її право порушено, оскільки вона є власником спірного приміщення, в якості відповідача чи третьої особи вона не була залучена та про розгляд справи їй було невідомо. Також ОСОБА_3зазначив, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, не дотримався імперативних вимог ст. 362 ЦПК України, оскільки заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами була подана до суду через 11 місяців після набрання законної сили судовим рішенням, що заявник вважав нововивяленою обставиною та підставою для звернення з заявою. Крім того вважає, що ОСОБА_4 неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, тоді як такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. ОСОБА_3вказує, що районний суд вийшов за межі заявлених вимог в частині, що стосується визнання права власності на спірне майно. Крім того зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неправильно застосував ст. 392 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності, тоді як станом на момент розгляду справи власницею нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, корпус 1, починаючи з 28.02.2013 року була ОСОБА_2 Також представник ОСОБА_2 зазначив, що згідно правової позиції Верховного Суду України, законодавством не передбачено недійсність угоди при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, відсутність такої згоди саме по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи заяву та скасовуючи рішення суду від 27.03.2012 року у зв'язку із нововиявленими обставинами, ухвалюючи нове рішення про задоволення заявленого позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_11, посвідчений 20.10.2004 року державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406); повернути сторони за договором купівлі-продажу від 20.10.2004 року в первісний стан та скасувати в державному реєстрі нерухомого майна державну реєстрацію права власності на спірне майно на ім'я ОСОБА_11; визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/8 ідеальну частку; стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 судові витрати.

В обґрунтування поданого позову ОСОБА_4 посилалась на те, що в грудні 1978 року між нею та ОСОБА_5 відділом РАЦС Ленінського району міста Донецька був зареєстрований шлюб. Але рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04.03.2005 року, яке набрало законної сили 23.05.2005 року, шлюб розірвано.

В період шлюбу було придбано 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 Приміщення за згодою сторін було зареєстровано на ОСОБА_5 На час розгляду справи про розірвання шлюбу позивачка звернулась до Ворошиловського районного суду міста Донецька з позовом до ОСОБА_5 про розподіл майна. При розгляді справи позивачеві стало відомо, що ОСОБА_5 без згоди ОСОБА_11 20.10.2004 року продав дане приміщення ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406).

Згоди на продаж позивач не давала, а на даний час приміщення зареєстроване за ОСОБА_11 На вимоги позивача про повернення незаконно проданого приміщення відповідачами відмовлено. Під час розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем не була досягнута домовленість про порядок користування зазначеним майном, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що 25.12.1978 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 Відділом РАЦС Ленінського району міста Донецька був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації зроблений актовий запис №1018.

Рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04.03.2005 року, яке набрало законної сили 23.05.2005 року, - шлюб розірвано, 07.10.2005 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу Відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції.

17.12.2002 року ОСОБА_5 було придбано 3/4 ідеальна частка нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1

Але 20.10.2004 року ОСОБА_5 продав 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2004 року, що був посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406).

В матеріалах справи наявна копія довіреності від 06.08.2004 року, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися всім майном, посвідчена керуючою справами Орлиновської сільської ради Балаклавського району ОСОБА_8, за реєстровим № 371.

Згідно рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01.11.2010 року, визнано недійсним довіреність від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_5, яка видана 06.08.2004 року за №370 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради ОСОБА_8; та довіреність від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5, яка видана 06.08.2004 року за №371 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради ОСОБА_8

Рішенням апеляційного суду АР Крим від 28.02.2011 року вказане рішення скасоване та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_4

Однак згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.06.2012 року рішення апеляційного суду АР Крим від 28.02.2011 року скасоване та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01.11.2010 року.

Тобто судове рішення, на якому ґрунтувалось заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27.03.2012 року - скасовано.

Як зазначалось, право власності на спірне майно було набуте у власність відповідачем ОСОБА_5 в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначалось, спірне майно було відчужене ОСОБА_5 20.10.2004 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі.

Як передбачає ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Виходячи з суті позову та на підставі досліджених по справі доказів суд першої інстанції встановив, що оспорюваний правочин був вчинений ОСОБА_5 без згоди дружини - ОСОБА_4

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, районний суд встановив, що оспорюваний правочин був вчинений ОСОБА_5 з порушенням вимог ст. 65 СК України. Таким чином, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права ОСОБА_4, суд вбачав обґрунтованим визнати оспорюваний правочин недійсним.

В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У відповідності до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом визнання опорюваного правочину недійсним в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на особу, що набула таке право на підставі недійсного правочину.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Матеріали справи свідчать, що питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя стосовно спірних квартир сторонами не вирішувалось, відповідних дій не вчинялось і вимог не заявлялось.

Таким чином враховуючи вищенаведене, суд вважав можливим визнати право власності на ідеальні частки спірного майна кожного з подружжя.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги що оскільки вона є власником спірного приміщення, суд повинен був залучити її до участі у справі в якості відповідача чи третьої особи є необґрунтованими, з так як ОСОБА_2, не була стороною оскаржуваного правочину та час звернення з позов не була власником спірного майна.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, не дотримався імперативних вимог ст. 362 ЦПК України, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 362 ЦПК України, заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.

При цьому заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку.

Таким чином обмеження строку в три роки розповсюджуються лише на обставини визначенні пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України, і не розповсюджуються на пункт 3 частини другої вказаної статті, до того ж заява про перегляд рішення за ново виявленими обставинами подана у зв'язку із скасуванням судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення, що підлягає перегляду, подано 17.04.2013 року.

Посилання апеляційної скарги на обрання неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, є також необґрунтованими оскільки позивач не була титульним власником майна, то позбавлена можливості заявляти вимоги щодо витребування майна.

Доводи апелянта стосовно виходу суду за межі заявлених вимог в частині, що стосується визнання права власності на спірне майно є надуманими, оскільки позовними вимогами було визнання правочину недійсним, повернення сторін в первісний стан та визнання права власності в ідеальних частках, що у було вирішено судом першої інстанції.

Крім того необґрунтованими є апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неправильно застосував ст. 392 ЦК України, оскільки право власності позивача не визнавалось відповідачами по справі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що письмової згоди одного з подружжя, саме по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним, разом з тим згідно обставин справи відповідач умисно вчиняв дії на відчуження спільного майна подружжя без згоди позивача.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17.04.2014 року - залишити без змін

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

О.Г.Журавльов