Справа № 565/1634/16-ц
Провадження № 2/565/89/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року м. Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням судді Малкова В.В.

при секретарі судового засідання Панчук Г.І.

за участю: позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №3 Міністерства охорони здоров»я України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

22.11.2016 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача з наступними вимогами: визнати незаконним наказ про переведення на іншу роботу, поновлення на роботі на посаді лікаря - акушера гінеколога жіночої консультації та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 3220 гривень. Також позивачем подана заява про поновлення пропущеного строку. Позов залишено без руху ухвалою судді від 24.11.2016 року.

29.11.2016 позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви та позовну заяву про уточнення позовних вимог, згідно із якою просить поновити його на посаді лікаря - акушера гінеколога жіночої консультації та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 3220 гривень. Уточнені позовні вимоги мотивує незаконністю його переведення 05.05.2016 року на умовах строкового трудового договору на 0,5 посади лікаря - акушера гінеколога акушерсько - гінекологічного відділення та на 0,5 посади лікаря - акушера гінеколога (для надання екстреної допомоги) акушерсько - гінекологічного відділення Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №3 Міністерства охорони здоров»я України» (далі в рішенні СМСЧ №3) та, відповідно, наступне припинення трудового договору і звільнення 03.11.2016 року з цих посад за закінченням строку дії трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП.

13 лютого 2017 року від позивача поступили заяви про уточнення позовних вимог, згідно із якими просить поновити на посаді лікаря - акушера гінеколога акушерського гінекологічного відділення СМСЧ №3 та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15410 гривень з підстав, вказаних в позовній заяві про уточнення позовних вимог.

Під час судового засідання позивач підтримав позовні вимоги та дав наступні пояснення. Він працював в СМСЧ №3 акушером-гінекологом, має медичний стаж 35 років, вищу категорію лікаря. У лютому 2016 року відповідачем прийнято рішення про ліквідацію жіночої консультації та створення акушерсько-гінекологічного відділення, у зв»язку із цим підлягали скороченню всі працівники жіночої консультації, в тому числі позивач, з переведенням певної кількості персоналу жіночої консультації на вакантні посади в акушерсько-гінекологічному відділенні. Проте керівництвом було прийняте рішення скоротити одну посаду лікаря-акушера-гінеколога і позивача повідомили про його заплановане звільнення з цієї посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП або переведення за його згодою на посаду лікаря-акушера гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення тимчасово до виходу основного працівника ОСОБА_4. Він вважає, що рішення і дії керівника СМСЧ №3, спрямовані на його звільнення з підстав скорочення чисельності і штату працівників СМСЧ №3 у лютому 2016 року є надуманими та безпідставними. Але через побоювання втратити роботу взагалі, він був змушений написати заяву про переведення з повної ставки акушера-гінеколога жіночої консультатції на 0,5 ставки лікаря - акушера гінеколога акушерсько -гінекологічного відділення на час відсутності ОСОБА_4. Після виходу на роботу ОСОБА_4 його звільнили за закінченням строку трудового договору. Хоча у відповідача була змога не звільняти його, а створити нову штатну одиницю лікаря - акушера гінеколога акушерсько -гінекологічного відділення, оскільки зі штатних розкладів за травень 2016 та січень 2017 слідує, що фонд заробітної плати лікарів цього відділення за вказаний період збільшився, хоча було скорочено 0,5 ставки лікаря. Крім того в штатному розкладі з 1 січня 2017 року введена посада лікаря-гінеколога (стажиста).

Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову через необгрунтованість і безпідставність. Також пояслили, що дійсно у лютому 2016 року було прийняте рішення про реорганізацію СМСЧ №3 та скорочення певної кількості працівників, зокрема і позивача. Проте, у зв»язку із наступним скороченням позивачу була запропонована тимчасова робота лікаря гінеколога до виходу із відпустки по догляду за дитиною основного працівника Галюк.І.І.. Позивач погодився на переведення, в травні 2016 року написав відповідну заяву і був переведений на роботу лікаря-акушера гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення на час відсутності ОСОБА_4. Будь-який незаконний тиск на позивача не чинився, заява про переведення написана ним добровільно. Після виходу на роботу лікаря гінеколога ОСОБА_4 позивач був звільнений з роботи 03.11.2016 року.

Під час судового засідання були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були безпосередніми керівниками позивача в жіночій консультації та акушерського гінекологічному відділенні. Свідки вказали на правомірність звільнення позивача після виходу на роботу основного працівника ОСОБА_4, охарактеризували позивача, як спеціаліста, який не підвищує свій професійний рівень, не відвідує семінари, не проводить операції, часто відсутній на роботі, оскільки хворіє.

Свідок ОСОБА_7, яка працює у відділі кадрів СМСЧ №3, в судовому засідання дала показання щодо дотримання процедури звільнення позивача у листопада 2016 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 дала показання щодо штатних розкладів, причин реорганізації СМСЧ №3 у 2016 році та скорочення штату працівників.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача та показання свідків, дослідивши письмові докази та керуючись законом, суд прийшов до наступного висновку.

Позивач з 01.01.2009 року переведений на посаду лікаря - акушера гінеколога жіночої консультаціїСМСЧ №3 (запис в трудовій книжці №33). З 11.05.2016 позивач переведений на 0,5 посади лікаря - акушера гінеколога акушерсько - гінекологічного відділення та на 0,5 посади лікаря - акушера гінеколога (для надання екстреної допомоги) акушерсько - гінекологічного відділення СМСЧ №3 по строковому трудовому договору, що підтверджується наказом по СМСЧ №3 №102-ок від 05.05.2016 і записом у трудовій книжці позивача (запис № 34). Згідно наказу №102-ок від 05.05.2016 позивач прийнятий на цю посаду по строковому трудовому договору на час відсутності ОСОБА_4І з 11.05.2016 року. Із заяви позивача від 29.02.2016 року слідує, що він просить керівника СМСЧ №3 перевести його на посаду лікаря - акушера гінеколога акушерсько - гінекологічного відділення по строковому договору на час відсутності ОСОБА_4 з 11.05.2016 року. 03.11.2016 року позивач звільнений з роботи у зв»язку із закінченням строку трудового договору згідно наказу (розпорядження) по СМСЧ №3 від 3 листопада 2016 року за №303-ос на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, що також підтверджується записом в трудовій книжці позивача (запис №35).

Як стверджує позивач, відповідачем в лютому 2016 під час реорганізації СМСЧ №3 порушені його трудові права, передбачені ст.49-2 КЗпП, а саме не запропоновано постійну роботу в акушерсько-гінекологічному відділенні. Не враховане його переважне право на залишення на роботі при скороченні штату працівників, передбачене ст.42 КЗпП, зокрема: як працівника з вищою кваліфікацією, маючого більш тривалий стаж у СМСЧ №3, ніж лікарі Мельник, Телюк і Воляніна, які були переведені на постійну роботу в акушерсько-гінекологічному відділенні, ветерана праці. Тому і попередження про заплановане звільнення з роботи і пропозиція переходу на роботу за умовами строкового трудового договору є незаконними.

Разом з тим, із наданих сторонами матеріалів та показань допитаних в судовому засіданні свідків слідує, що позивач звільнений з роботи не з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, а на підставі п.2 ч.1 ст.36 цього Кодексу - припинення трудового договору, у зв»язку із закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23). Як передбачено ст.23 КЗпП трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно наказу по СМСЧ №3 від 05.05.2016 №102-ок позивач переведений на посаду лікаря-акушера-гінеколога по строковому трудовому договору на час відсутності ОСОБА_4 ОСОБА_4 заяви позивача від 29.02.2016 року слідує, що він просить керівника СМСЧ №3 перевести його на посаду лікаря - акушера гінеколога акушерсько - гінекологічного відділення по строковому договору на час відсутності ОСОБА_4 з 11.05.2016 року. Отже переведення позивача на посаду ОСОБА_4 на час її тимчасової відсутності підтверджується належними доказами. Тобто між позивачем та відповідачем укладений трудовий договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, проте не вказано конкретної дати припинення цього трудового договору.

Статею 241 -1 КЗпП передбачено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Оскільки у строковому трудовому договорі, укладеному позивачем і відповідачем на час відсутності ОСОБА_4, не вказана конкретна дата (день, місяць, рік) закінчення цього трудового договору, вказівку на відсутність ОСОБА_4, суд вважає такою, що не суперечить законодавству для визначення строку дії трудового договору. Відповідно з виходом на роботу ОСОБА_4, строковий трудовий договір, укладений між позивачем і відповідачем, вважається припиненим. Припинення строкового трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, підтверджується наказом (розпорядженням) по СМСЧ №3 від 3 листопада 2016 року за №303-ос про звільнення позивача.

З пояснень представників відповідача слідує, що позивач звільнений з роботи після виходу на роботу ОСОБА_4, посаду якої позивач займав за строковим трудовим договором, на час перебування ОСОБА_4 у відпустці по догляду за дитиною. Надані позивачем докази та його пояснення не спростовують факт виходу на роботу ОСОБА_4 та доводів відповідача про правомірність припинення 03.11.2016 року трудового договору з позивачем за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП.

Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами неправомірність звільнення 03.11.2016 року у зв»язку із припинення строкового трудового договору. Отже у задоволенні позову в частині вимог про поновлення позивача на роботі слід відмовити, у звязку з необгрунтованістю.

Припинення трудового договору з позивачем на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП під час тимчасової непрацездатності позивача, суд не вважає порушенням вимог ч. 3 ст.40 КЗпП, оскільки правило про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності підлягає застосуванню при звільненні за ініціативою власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41, 43, 43-1, 45 КЗпП). В свою чергу, припинення трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП не є звільненням працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, оскільки регламентується спеціальною нормою трудового законодавства про припинення строкового трудового договору.

Через відмову у задоволенні позову в частині вимог про поновлення на роботі, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності із п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір. Відповідачем судові витрати по справі не понесені. Тому питання про розподіл судових витрат суд вважає вирішеним.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.11, 60, 62, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 23, 36, 40-45, 232, 233, 241-1 Кодексу законів про працю України, ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №3 Міністерства охорони здоров»я України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Рівненської області через Кузнецовський міський суд.

Головуючий

Повний текст рішення суду виготовлений і підписаний головуючим 17.02.2017 року