Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/1557/16Головуючий у 1-й інстанції Зарютін П.В.
Пр. № 22-ц/778/172/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кахаря С.В., Крилової О.В.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на ? частин від частки 29/50 домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після померлого ОСОБА_5, який є батьком позивача та відповідача. 07.11.2014 року до приватного нотаріуса Вакуленко С.О. він звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом. 14.03.2014 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно до якого позивачу належить ? частин у спадщині. Інша частка у спадщині зареєстрована за відповідачем. На сьогоднішній день відповідач заперечує право позивача на частину спадкового майна. Відповідно до технічного паспорту від 17.03.2015 року, виготовленого ТОВ «ЗМБТІ», ОСОБА_5 є власником 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2016 року (а.с. 139-141) у задоволені позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 146-149) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 153), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 154).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 13 грудня 2016 року, не відбувся через неявку відповідача ОСОБА_3, відносно якого у суду апеляційної інстанції були відсутні відомості про вручення йому судової повістки на дане судове засідання (а.с.160-161, 168).

У судове засідання 08 лютого 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_3 через свого представника за договором - адвоката (а.с. 119-121) Мельникова А.А. за допомогою мобільного зв'язку, що узгоджується із вимогами ст.ст. 74 ч. 6, 76 ч.5 ЦПК України (а.с. 172-176), всі особи, які беруть участь у справі, окрім позивача ОСОБА_2, повторно не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, якій у тому числі на запитання колегії суддів на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України будь-яких клопотань не мав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 391, 182, 334, 1216-1218, 1223, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із того, що подані стороною позивача докази не свідчать про належне набуття ОСОБА_5 право власності на спірне нерухоме майно - 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1, через що суд не знаходить законних підстав для задоволення заявленого позову.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив з наступного.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В силу вимог ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Ч. 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін у цій справі - ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть, копія а.с. 54).

Після його смерті із заявою про прийняття спадщини 07 листопада 2014 року звернувся позивач ОСОБА_2 (а.с. 52)

При цьому, факт кровного споріднення позивача із ОСОБА_5 належно підтверджується свідоцтвом про народження позивача (а.с. 62) та не оспорюється сторонами.

Проте, 24.04.15 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко О.О. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 на 89/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки у спадкоємця був відсутній документ про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (а.с. 105).

Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що спадкодавцю на праві власності належало 89/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право власності від 02.11.1998 року, що було зареєстровано у ОП «ЗМБТІ» 02.11.1998 року (а.с. 106).

Згодом ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності від 24.01.2006 року на нежитлову будівлю літ. Б, розташовану також за вищевказаною адресою - на виконання рішення виконкому Запорізької міської ради від 28.11.2005 року про переведення житлового будинку літ. Б до нежитлового фонду (а.с.103). Таке право власності було зареєстроване за спадкодавцем у ОП «ЗМБТІ» 16.02.2006 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 2006 року змінилася частка та тип об'єктів нерухомого майна у домоволодінні АДРЕСА_1, зокрема, у складі домоволодіння з'явився новий об'єкт нежитлова будівля літ. Б, лише на яку за ОСОБА_5 і було зареєстроване право власності як 1/1 в установленому законом порядку, та право на частину якого у порядку спадкування було оформлено за сторонами у цій справі нотаріусом (а.с. 45 за ОСОБА_3 - на ? частину, за ОСОБА_2 - на ? частин а.с.6-7) та зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 164-166).

Наполягаючи на позові, сторона позивача у суді першої інстанції посилалась на те, що ОСОБА_5 мав на день смерті також право власності на 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Однак, належні, допустимі докази на підтвердження даного факту у матеріалах цієї справи відсутні.

В якості доказів набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно сторона позивача посилалась у суді першої інстанції на технічний паспорт від 17.03.2015 року (а.с. 8-12), якій оформлений після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавця ОСОБА_5(а.с. 54), на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-12) та свідоцтво НОМЕР_1 від 02.11.1998 року на право власності на 89/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я від спадкодавця ОСОБА_5 (а.с.106).

Однак, суд першої інстанції правильно вважав, що ані технічний паспорт, ані вказане свідоцтво жодним чином не підтверджують права власності ОСОБА_5 на 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 станом на час смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 (час відкриття спадщини).

Крім того, право власності за свідоцтвом від 02.11.1998 року було погашене ОП «ЗМБТІ» ще 16.02.2006 року, а посилання позивача на технічний паспорт суд першої інстанції правильно вважав взагалі є безпідставними, оскільки він не є правовстановлюючим документом, а лише технічною документацією на нерухоме майно.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що подані стороною позивача докази не свідчать про наявність у спадкодавця ОСОБА_5 на день смерті останнього права власності на нерухоме майно - 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а тому суд правильно не знайшов законних підстав для задоволення заявленого позову позивачем у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції своєю ухвалою від 11 липня 2016 року у цій справі (а.с. 127) правильно на підставі ст. 175 ч. 4 ЦПК України відмовив сторонам у цій справі у визнанні укладеної між ними мирової угоди від 08.07.2016 року (а.с.126), за змістом якої сторони у цій справі визнають право власності на ? від частки 29/50, що складає 87/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, оскільки умови останньої суперечать вимогам закону.

Крім того, як вбачається із технічного паспорту від 1998 року на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 107-112), 89/100 частин були оформлені раніше на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 02.11.1998 року за ОСОБА_5, а - 11/100 частин за ОСОБА_9 на підставі іншого правовстановлюючого документу.

У подальшому ОСОБА_10, якому 11/100 частин вищезазначеного домоволодіння належали вже на підстави дублікату договору купівлі-продажу частини домоволодіння, посвідченого Лучко Н.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 12.01.1999 року за р. № 25 (а.с.102), подарував їх за договором дарування від 19.07.2001 року ОСОБА_4 (а.с.102) - третій особі у цій справі.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційний суд сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги позивача, зокрема витребував 13.12.2016 року інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…(а.с.164-167).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, яий може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі, може бути вищезазначена інформаційна довідка від 13.12.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…(а.с.164-167), за змістом якої не підтверджується факт належності спадкодавцю ОСОБА_5 на день смерті останнього права власності на 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі будь-яких правовстановлюючих документів та зокрема на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 02.11.1998 року на 89/100 частин (а.с. 106-107), яке було погашено ОП «ЗБТІ» 16.02.2006 року у зв'язку із отриманням спадкодавцем ОСОБА_5 нового свідоцтва від 24.01.2006 року про право власності на 1/1 нежитлової будівлі літ. Б за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 79,) на виконання вимог рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 433/26 від 28.11.2005 року «Про переведення житлового будинку АДРЕСА_1 до нежитлового фонду» (а.с. 104), за змістом якого було вирішено перевести житловий будинок № 6 /літ Б/, що входить до складу 89/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 до нежитлового фонду та оформити його як нежитлову будівлю за ОСОБА_5 для подальшого використання під магазин продовольчих товарів (п.1 зазначеного рішення); ОП «ЗБТІ» оформити та видати свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю та погасити свідоцтво про право власності на житловий будинок /літ. Б/ по АДРЕСА_1 (п. 4 зазначеного рішення).

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що вищезазначене рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №433/26 від 28.11.2005 року «Про переведення житлового будинку АДРЕСА_1 до нежитлового фонду» було скасовано чи визнано судом недійсним.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, за клопотанням позивача витребував докази, зокрема у нотаріальної контори - спадкову справу після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_5 (а.с. 44), досліджував останню (а.с. 48-118) та інші докази сторін, оголошував перерву у розгляді цієї справи 11.07.2016 року (а.с. 128-129) для надання можливості позивачеві надати докази - правовстановлюючий документ на спірне домоволодіння тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Описки суду першої інстанції, зокрема у даті свідоцтва НОМЕР_1 від 02.11.1998 року на право власності на домоволодіння не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 145), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Крилова О.В.