Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 314/969/14-ц Головуючий у 1 інстанції Надворна О.С.
Провадження № 22-ц/778/63/17 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.,

Трофимової Д.А.,

за участю секретаря Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, тертя особа: приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Коробка О.В. про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Коробка О.В. про визнання недійсним договору дарування.

В позові зазначали, що волевиявлення дарувальника ОСОБА_7 при укладенні спірного договору дарування, на їх думку, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки остання на той момент не усвідомлювала характер своїх дій та не могла керувати ними. За вказаним договором їх матір ОСОБА_7 подарувала будинок АДРЕСА_1 своїй донці (сестрі відповідачів) ОСОБА_3 На час укладення спірного договору дарування їх виповнилось 83 роки. Через свій похилий вік вона страждала на різні хвороби: ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, тромбофлебіт, аритмію, трофічні язви, глухоту, які не могли не впливати на її нервовий стан. Крім того, вона мала поганий зір та пам'ять. Також позивачі зазначали, що приблизно за два с половиною роки до укладання спірного договору дарування, тобто починаючи з 2010 року, ОСОБА_7 стала губитися у просторі, виявляти агресію до оточуючих; її переслідували нав'язливі ідеї: вона переховувалась від сторонніх осіб, збирала клунки з речами, вона неодноразово залишала подвір'я свого будинку та уходила з невідомому напрямку, після чого не могла пригадати куди саме та з якою метою вона уходила; в 2012 р. матір забула вимкнути газову плиту, на якій готувалась їжа, внаслідок чого сталася пожежа. Проте, як пояснили позивачі, до лікаря-психіатра з цього приводу вони не звертались, оскільки хотіли уникнути засудження оточуючих. Проте, після того як в травні 2013 року самопочуття матері погіршилось, вони викликали до дому дільничного лікаря та психіатра. Після огляду дільничний лікар пропонувала госпіталізувати матір, проте ОСОБА_3 категорично відмовилась, а безпосередньо після цього вона відвезла матір в м. Керч, де остання 05.07.2013 року померла. Тобто позивачі вважають, що на час укладення оскаржуваного договору дарування будинку у матері спостерігався та прогресував процес психічного розладу, в зв'язку з чим вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Просили суд визнати недійсним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 23.05.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, зареєстрований приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Коробкою О.В. за № 300.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 23.05.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, зареєстрований приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Коробка О.В. за № 300.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 липня 2016 року виправлено описки в мотивувальній частині заочного рішення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови N 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка регламентує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06 листопада 2009 р. зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2013 р. ОСОБА_7 шляхом укладення договору дарування, безоплатно подарувала та передала у власність ОСОБА_3, а остання в свою чергу прийняла в дар належний ОСОБА_7 на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського нотаріального округу Коробкою О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 300.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_7 померла.

В послідуючому, вважаючи, що укладений договір є недійсним, позивачі, як спадкоємці першої черги і діти померлої звернулися до суду з позовом про визнання його недійсним.

В ході судового розгляду, судом першої інстанції були задоволені клопотання як позивачів, так і відповідача про проведення судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 09.02.2015р. №78, складеного комісією судово-психіатричних експертиз КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради та висновку повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 25.11.2015р. №974, складеного комісією судово-психіатричних експертиз Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_7 станом на 23.05.2013р. страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді судинної деменції та при укладенні договору дарування 23.05.2013р. за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав вважати експертні висновки недостатньо обґрунтованими. Крім того, дійшов висновку, що комісії експертів, надавши експертне дослідження відносно психічного стану ОСОБА_7, всебічно, повно і об'єктивно дослідили всі обставини по справі, матеріали справи та медичні документи, надавши об'єктивні медичні висновки стосовно психічного стану ОСОБА_7 саме на час укладення правочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та, при цьому, враховує беззаперечність експертних висновків.

Крім цього, висновки експертів не суперечать поясненням приватного нотаріуса Коробки О.В., що на момент укладення договору, ОСОБА_7 нервувала, не бажала підписувати договір. Зазначене також свідчить, що померла, підписавши договір, перебувала у стані, що не могла керувати своїми діями, перебувала під зовнішнім впливом.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним спірного договору дарування, оскільки проведеними у справі судовими експертизами було зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, що в свою чергу не суперечить поясненням приватного нотаріуса щодо поведінки померлої під час укладення договору, що саме по собі і є підставою для визнання укладеного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: