Справа № 175/1531/16-ц
Провадження № 2/175/614/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, в якому просила постановити рішення, яким стягувати з ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 4500 грн. щомісячно, починаючи з дати подання до суду.

В обґрунтування позову вказала, що з березня 2009 року вона є пенсіонером за віком. У вересні 2014 року помер її чоловік, тому вона залишилася сама без належної моральної та матеріальної підтримки, яку до своєї смерті надавав їй чоловік, займаючись разом з нею та їх сином ОСОБА_2 фермерською справою. Після смерті чоловіка, син перестав допомагати їй матеріально, вигнав її з земельної ділянки, розпочав судові справи щодо привласнення зазначеної земельної ділянки та перестав підтримувати з нею відносини. Єдиним її доходом є пенсія за віком у розмірі 1205 грн., інших джерел доходу вона не має. Більшу частину пенсії вона сплачує за комунальні послуги, після чого фактично позбавлена коштів для існування. За складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та не отримавши від сина ніякої підтримки на прохання про надання допомоги, вона звернулася до суду з даним позовом.

Представник позивачки за довіреністю ОСОБА_3 через електронну пошту суду надіслала лист про розгляд справи без її участі та участі позивачки.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши сторони та їх представників, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 201 СК України, визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є матір'ю повнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом першої, другої чи третьої групи. Потреба в матеріальній допомозі має визначатися залежно від наявності чи відсутності прожиткового мінімуму.

Відповідно до вимог п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на малий розмір пенсії, хворобливий стан, складні життєві обставини, перебування на межі бідності, відсутність матеріальної допомоги з боку сина.

Згідно з пунктом 4 Порядку виявлення сімей (осіб), які перебувають у складних життєвих обставинах, надання їм соціальних послуг та здійснення соціального супроводу таких сімей (осіб), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 896, чітко визначає категорії осіб і сімей, які опинилися у складних життєвих обставинах.

За час розгляду справи ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження перелічених і визначених законом обставин, які підтверджують перебування у скрутних життєвих обставинах. Окрім цього судом встановлено, що на рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк» перебувають відкриті депозитні рахунки на ім'я ОСОБА_1, останній з яких був відкритий 27 травня 2016 року на суму 50023,60 грн. (а.с.69-104), також в ПАТ «Райффайзен банк Аваль» перебували депозитні рахунки на ім'я ОСОБА_1, кошти з яких періодично в останні декілька років знімалися позивачкою особисто (а.с.52). Оскільки до жодної з груп сімей (осіб), які перебувають у складних життєвих обставинах ОСОБА_1 не відноситься, судом спростовується факт наявності у позивачки складних життєвих обставин.

Посилання позивачки на хворобливий стан, що потребує значних затрат на ліки та догляд, не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в будь-якій лікарні не перебуває, щоденного лікування не потребує, інвалідності не отримувала та диспансерному обліку в будь-якій лікарні не перебуває. Позивачкою були заявлені позовні вимоги в межах статей 202 та 205 СК України щодо стягнення аліментів на утримання, а вимоги щодо стягнення витрат, пов'язаних з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю відповідно до ст. 203 СК України позивачем не заявлялися та суду не доводилися.

Так дійсно, ОСОБА_1 перебуває на пенсії, розмір якої складає 1205 грн. щомісяця, що підтверджується довідкою УПФУ в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області №897 від 07 серпня 2015 року (а.с.15). Однак, в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України, такі докази не надані позивачкою і в ході розгляду справи. Посилання ОСОБА_1 на те, що розмір отримуваної нею пенсії не дозволяє їй забезпечити собі гідне існування, без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі. Рішення суду не може бути прийнято на припущеннях.

Окрім цього, позивачка посилається на наявність у відповідача земельної ділянки площею 17,7 га, з якої він отримує прибуток, достатній для надання їй матеріальної допомоги, однак дане твердження суд не приймає до уваги, оскільки рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 про визнання права постійного користування 1/2 частиною земельної ділянки в порядку спадкування за законом та права власності на 1/2 частину фермерського господарства відмовлено, а тому земельна ділянка площею 17,7 га у власності відповідача не перебуває, прав щодо користування вищевказаною ділянкою у нього не виникало, а тому відповідно доходу від користування землею ОСОБА_2 не має, що також не спростовано стороною позиваки в процесі розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт непрацездатності (перебування в пенсійному віці та отримання пенсії) не є безумовною підставою для виникнення у відповідачів обов'язку надання матеріальної допомоги, оскільки позивачка повинна довести необхідність отримання такої допомоги. Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, так як позивачка спроможна утримувати себе самостійно.

Разом із вищевикладеним, суд зазначає, що оскільки аліменти є періодичними платежами, то відмова у зазначеному позові не перешкоджає новому зверненню до суду з наданням відповідних доказів матеріальної потреби позивача.

На підставі викладеного, керуючись положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 202, 205 СК України, ст.3, 10, 57-61, 81, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Озерянська Ж.М.