07.02.2017 Провадження № 2/337/67/2017
ЄУН № 337/ 3611/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2017 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Гальцевої К.В.

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

26.09.2016 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просить визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений 12.09.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованому у реєстрі за № 2352, укладеним 12.09.2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діяли від імені малолітнього ( на той час) сина ОСОБА_1, посилаючись на ті обставини, що укладаючи зазначений договір вона та її померлий чоловік мали на меті вчинення договору довічного утримання, при цьому вони неправильно сприймали істотні умови укладеного договору, що вплинуло на їхнє волевиявлення.

Представники позивачки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися.

При розгляді справи по суті у судовому засіданні 18.01.2017 року представник позивачки ОСОБА_9 заявлені позовні вимоги підтримала, вважала їх законними та обґрунтованими, просила позов задовольнити, суду пояснила, що на час укладання оспорюваного правочину, її довірительниці виповнилося 55 років, вона мала 3 групу інвалідності, оскільки страждала розсіяним склерозом, на час укладання договору відчужила квартиру бо сподівалася отримати допомогу від сина та невістки, розмір якої зазначити не може, доповнила, що на час укладання договору у ОСОБА_6 та ОСОБА_5 існували кредитні зобовязання, бо вони придбали в кредит та машину, пояснити про розмір їхніх доходів та про можливість надання допомоги пояснити не може, на час укладання договору дарування ОСОБА_1 був малолітнім та власного доходу не мав. За життя ОСОБА_8 укладений договір дарування не оспорював.

У судовому засіданні 18.01.2017 року судом за клопотанням представників відповідача в присутності представника позивачки було визнано обовязковою явку позивачки ОСОБА_4 у судовому засіданні для вислуховування особистих пояснень по суті предявлених позовних вимог, натомість тому позивачка ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву від 23.01.2017 року, в якій просила продовжити розгляд справи без її часті та участі її представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10, за наявними в матеріалах справи доказами, крім того в зазначеній заяві відмовилася від допиту свідків, про допит яких вона заявляла раніше та яких вона не заявляла та повідомила про те, що не надає повноважень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на представництво її інтересів у судовому засіданні 07.02.2017 року.

Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався, надав суду заву про застосування позовної давності.

Представники відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечують, посилаючись на ті обставини, що заявлені позовні вимоги суперечать вимогам чинного законодавства, недоведені та не підтверджені належними доказами. На час укладення договору дарування ОСОБА_1 був неповнолітнім, тому не міг виступати стороною у договорі довічного утримання. Крім того, за життя ОСОБА_8 зазначений договір не оспорював, його права за цим договором є особистими та не переходять у спадщину, позивачка взагалі не підтвердила того факту, що вона є спадкоємцем після смерті чоловіка, оскільки не оформила своє право у встановленому законом порядку. Крім того, позивачка по справі пропустила встановлений законом однорічний строк позовної давності , звернувшись до суду понад девять років після укладення договору, коли батьки ОСОБА_1 розлучилися та між ними існує спір щодо поділу майна. У задоволенні позову просять відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просить розглядати справу у її відсутність, у задоволенні позову відмовити ( а.п.113)

Відповідач ОСОБА_6 до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою щодо розгляду справи у його відсутність (а.п.115), в якій зазначив що проти задоволення позову не заперечує, просить розглянути справу у його відсутність на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву щодо розгляду справи у її відсутність, в якій просить прийняти рішення на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_11, допитаний за клопотанням з боку позивача, суду пояснив, що він є сусідом позивачки та померлого ОСОБА_8 за життя ОСОБА_8 йому розповідав, що він та його дружина ОСОБА_4 подарували належні їм частки у квартирі АДРЕСА_2. Про умови укладеного правочину він йому нічого не повідомляв, але, мабуть, бажав отримання догляду від сина та невістки та поховання. ОСОБА_8 повідомляв йому, що він з дружиною подарували належні частки у квартирі до досягнення онуком 18 річного віку, а потім повернуть все назад, Про матеріальне забезпечення позивачки та її померлого чоловіка та відповідно відповідачів по справі на час укладання договору йому нічого не відомо. Пояснив суду, що на теперішній час ОСОБА_4 отримує пенсію та працює у КП «Водоканал», на якій посаді невідомо, обслуговує себе сама, тільки їй важко ходити..

Свідок ОСОБА_12, допитана за клопотанням з боку позивача, суду пояснила, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_3 , ще два-три року потому її сусідка ОСОБА_4, за життя її чоловіка ОСОБА_8 повідомляла в ході розмови, що вона та чоловік переписали частки квартири на невістку та сина до досягнення онуком 16 років, після чого вони повинні будуть повернути все назад, але онук перестав спілкуватися не тільки з бабусею ОСОБА_4 а навіть зі своїм батьком сином позивачки, витрати по утриманню квартири не несе. Про стан здоровя та матеріальне забезпечення сторін на час укладання договору, їй нічого невідоме. На питання суду уточнила, що ОСОБА_4 за життя чоловіка проживала у достатку та не потребувала допомоги, на теперішній час отримує пенсію та працює в КП «Водоканал». ОСОБА_4 хворіє на розсіяний склероз, але з якого часу пояснити не може. Про умови укладання договору позивачка їй нічого не повідомляла, пояснити на яких умовах було укладено оспорюваний правочин не може.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представників сторін, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11, допитаних за клопотанням позивача, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що:

Син позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.01.1995 року, від шлюбу мають сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2010 року шлюб між ОСОБА_6 сином позивачки та ОСОБА_5 розірвано, питання щодо розподілу майна між подружжям вирішено рішенням Хортицького районного суду м Запоріжжя від 30.09.2015 року. На теперішній існують грошові зобовязання за зазначеним рішенням щодо сплати ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошової компенсації компенсації на загальну суму 178154 грн. та судових витрат.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Хортицькою районною адміністрацією від 26.07.2005 року квартира 174 по вул. Воронезькій у м. Запоріжжі належала на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам : ОСОБА_4 1/3, ОСОБА_8Ф -1/3, ОСОБА_6М 1/3 частка.

На підставі договору дарування від 13.07.2005 року ОСОБА_5 та її син ОСОБА_1 прийняли в дар від батьків ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4.

12 вересня 2007 року ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_1, інтереси якого представляли батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі - продажу, відповідного до якого відчужили квартиру АДРЕСА_5 у м .Запоріжжі . Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований за № 2349.

У цей же день, 12 вересня 2007 року ОСОБА_4, ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_8 С,В., ОСОБА_6, які діяли від імені малолітнього сина ОСОБА_1 подарували ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_6 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований за № 2352.

16.10.2007 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_7 у м .Запоріжжі. у ЗМБТІ

Не зважаючи на припинення права власності, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 залишилися проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Продовжуючи проживати у спірній квартирі ОСОБА_4 22.02.2010 року уклала договір про надання населенню послуг з газопостачання, 15.02.2010 року договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води та 05.08.2013 року - договір про користування електричною енергією

10 березня 2016 року ОСОБА_8 помер За життя ОСОБА_8 укладений договір дарування не оспорював.

Після смерті ОСОБА_8 спадкова справа не заводилася.

На час укладення оспорюваного правочину розмір пенсії ОСОБА_8 535,99 грн., розмір пенсії ОСОБА_4 становив 284,69 грн.

Відповідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_4 у 2003 році призначена пенсія по інвалідності, 28.02.2007 року ОСОБА_4 повторно безстроково встановлена третя група інвалідності у звязку з загальним захворюванням, безстроково, протипоказана тяжка праця, переохолодження та перегрів. 23.04.2008 року ОСОБА_4 пенсія призначена довічно.

Відповідно до Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ''втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне'' (справа ''Ятрідіс проти Греції''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише ''на умовах, передбачених законом'', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію ''законів'' (справа ''ОСОБА_13 проти України'').

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Відповідно до ст. 312, 319 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Частиною 2 статті 321 ЦК України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна, а якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 626, 627,632 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У ч. 3 ст. 203 ЦК передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За своєю природою договір дарування є односторонньої угодою.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14, та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених, зокрема, у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.>717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Враховуючи, що на час укладання договору дарувальники ОСОБА_8 мав 57 річний вік, ОСОБА_4 мала 55- річний вік, мала 3 групу інвалідності, за загальним захворюванням, на теперішній час згідно пояснень свідків, допитаних за її клопотанням продовжує працювати, необхідність у потребі у догляді й сторонній допомозі дарувальників належними доказами суду не доведена, на час укладання договору обдарований ОСОБА_1 був малолітньою дитиною, а тому не міг у відповідності до ст.746 ЦК України набувачем у договорі довічного утримання, у батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на час укладання договору існували кредитні зобовязання, можливість отримання від них матеріальної допомоги на користь дарувальників та її розмір суду не доведена, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, належними доказами суду не доведені, а тому задоволені бути не можуть.

Крім того, суд вважає, що права та обовязки ОСОБА_8 у оспорюваному правочини нерозривно повязані з особою спадкодавця та в силу ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини, тому вважає, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем щодо позовних вимог в частині визнання договору дарування від імені померлого ОСОБА_8

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 717, 744, 746 ЦК України, ст. ст. 3-11, 14, 57, 60, 61, 208, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору дарування, посвідченого 12.09.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованому у реєстрі за № 2352, укладеним 12.09.2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діяли від імені малолітнього ( на той час) сина ОСОБА_1, недійсним - відмовити.

Копію рішення надіслати ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги.

Суддя: Л.Г. Салтан