Справа № 639/5064/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Іванової І.В.,

за участю секретаря - Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини заробітної с плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 99064,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в розмірі 29797,33 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 07.07.1969року почав працювати на Харківському приладобудівному заводі ім. Шевченка. Працював на разних посадах, остання посада директор бази відпочинку «Дубрава», що належить відповідачу. З серпня 2008 року відповідач почав порушувати його право на своєчасне отримання заробітної плати.

11.07.2011 року Жовтневим районним судом м. Харкова винесено рішення по цивільній справі №2-1933/11, яким позов позивача був задоволений. Стягнуто з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на його користь 24269,64 в якості заборгованості по заробітній платі. Вказане рішення набрало законної сили, і був виданий виконавчий лист для примусового виконання вказаного рішення суду.

26.12.2011 року позивач звернувся з письмовою заявою на адресу начальника Жовтневого ВДВС ХМУЮ, в якій просив прийняти до виконання виконавчий лист по справі №2-1933/11. На виконанні Жовтневого ВДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження №32524100 з примусового виконання виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом м.Харкова.

Наказом №522 к від 15.11.2011 року позивач був звільнений з роботи за станом здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, однак відповідач не виплатив належну йому суму заборгованості по заробітній платні на день звільнення. Позивач був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Харкова з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 23.02.2012 року був виданий судовий наказ , яким стягнуто з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період червень-листопад 2011 року в розмірі 17843,72 грн. 03.05.2012 року позивач звернувся з письмовою заявою на адресу Начальника Жовтневого ВДВС, в якій просив прийняти до виконання судовий наказ по зазначеній справі. На виконанні Жовтневого ВДВС перебуває виконавче провадження №34400364 з виконання вказаного судового наказу. Позивач зазначив, щро станом на сьогодні рішення суду від 11.07.2011 року по справі №2-1933/11 частково виконано.

В червні 2016 року він отримав повідомлення старшого державного виконавця Жовтневого відділу ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Ізотова П.П. від 31.05.2016 року №6381, в якому його повідомили про стягнення з боржника (відповідача по справі) заборгованості у розмірі 15486,63 грн. та було запропоновано надати реквізити для перерахування вказаних грошових коштів.

Позивач повторно повідомив державного виконавця реквізити для перерахування грошових коштів, однак до цього часу на його рахунок не були перераховані вищевказані кошти. Також на сьогодні не виконаний наказ від 23.02.2012 року.

Також позивач зазначила, що ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У зв'язку з цим, він звернувся до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, збільшив частину позовних вимог, а частину зменшив, а саме просив стягнути на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненені у розмірі 122342 грн. 54 коп., а компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 13846 грн. 05 коп.

Представник відповідача Приходько З.Г., яка діє на підставі довіреності №120-27/157 від 12.01.2017 року, у судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненені у розмірі 31367 грн. 21 коп., посилаючись на те, що дана сума підлягає розрахунку з урахуванням того, що на підприємстві з 2011 року по теперішній час встановлювалася не повна робоча неділя , а також встановлювався простій. Визнала позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 13846 грн. 05 коп.

Суд, вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав щодо задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК).

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» з 07.07.1969 року. Наказом №522 к від 15.11.2011 року звільнений з роботи за п.2 ст. 40 КЗпП за станом здоров'я. (а.с. 10-11)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.07.2011 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на його користь 24269,64 грн. заборгованость по заробітній платі. (а.с. 13)

Відповідач добровільно перерахував на користь позивача 8783 грн. 01 коп..

Як вбачається із повідомлення старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області №6381 від 31.05.2016 року, на виконанні Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження №32524100 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова по справі №2-1933/11 від 16.12.2011 року про стягнення з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 24269,64 грн. В ході виконання рішення з боржника стягнуто суму заборгованості у розмірі 15486,63 гривень. (а.с.19)

Отже, рішення суду виконано повністю.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13).

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14)

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Час затримки належних позивачеві як звільненому працівнику сум, складає період з 15 листопада 2011 року до 30 червня 2016 року.

При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2010-2016 роки.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку, яка складає 1174 робочих днів, в розмірі 122342 грн. 54 коп. /104,21 грн. х 1174 роб.днів = 122342 грн. 54 коп. є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація втрати частини заробітку через порушення строків його виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідності до вимог ст. ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати з урахуванням індексу інфляції становить 13846,05 грн. /15486,63 грн. х 89,4%= 13846 грн. 05 коп./, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 1361 грн. 88 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 , 218 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці»,Законом України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 122342 грн. 54 коп. без утримання обов'язкових платежів та податків.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 13846 грн. 05 коп. без утримання обов'язкових платежів та податків.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» на користь держави судовий збір у розмірі 1 361 грн. 88 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.