Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачовій О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права, визнання права на проживання у житловому приміщенні, вселення, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати за ОСОБА_1 право на проживання в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_1; поновити ОСОБА_1 порушене право шляхом вселення у вказану вище квартиру.

В обґрунтуванні своїх доводів позивач зазначає, що на підставі договору довічного утримання його мати ОСОБА_2 є власником однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2. Вказана квартира набута батьками позивача у шлюбі та належала на праві спільної сумісної власності. Батько позивача ОСОБА_3 помер 21.04.2014 та після його смерті відповідач запропонувала домовленість, згідно якої позивач не повинен звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, т.я. матір оформить спадщину на себе, за що передасть у власність спірну квартиру позивачу. У 2007 батьки дозволили проживати у спірній квартирі і позивач вселився до квартири, проживав, робив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги тощо. Приблизно у кінці січня 2016 матір поставила вимогу щодо виселення із квартири, т.я. відмовляється від попередніх домовленостей. 21.04.2014 позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено із-за пропущення строків звернення, у звязку з чим позивач звернувся до суду. Між тим, 22.03.2016 ОСОБА_2 за допомогою невідомих осіб фізично витіснила позивач із квартири, поміняла замки та заборонила користуватися квартирою, при цьому, у квартирі залишились особисті речі. Іншого житла придатного для проживання позивач не має, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, однак за вказаною адресою ніколи не проживав, оскільки будинок перебуває у непридатному стані. Цій будинок також належить відповідачу, тому у вказаному випадку остання порушила житлові права позивача.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтвердив викладені вище обставини, підтримав вимоги позову у просить його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, її представник в судовому засіданні повністю з вимогами позову не погодились, надавши письмові заперечення.

Суд, вислухавши сторони та свідків, вивчивши доводи позивача і заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до правил ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3.

Такий факт підтверджено копіями договору довічного утримання від 06.06.2002, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.49,50).

Встановлено, що позивач у 2007 вселився і по 22.03.2016 користувався квартирою ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянові на праві власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Як вбачається із матеріалів справи позивач не укладав з власником спірного житлового приміщення договору найму, ніяких письмових документів з цього приводу також не укладалось, строки перебування позивача у житловому приміщенні не оговорювались тощо.

Пунктом 9 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 зі змінами, внесеними Постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.1998, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» визначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселені, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум ВСУ в п. 15 постанови від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користуватися жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Отже, встановлене вище свідчить, що з боку позивача не надано переконливих доказів того, що останній на правовій підставі проживав та користувався спірним житловим приміщенням, не встановлено й про безспірність згоди власника на проживання позивача у її квартирі.

Пояснення свідків ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтверджують факт проживання у квартирі матері ОСОБА_1 з 2007 по 2016 за попередньою згодою останньої та наявність квитанцій на імя власника про сплату комунальних послуг, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.ст. 57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, отримані судом пояснення вищевказаних свідків з боку позивача, без надання інших належних доказів, на думку суду, вочевидь недостатньо для встановлення тих обставин, на які посилається позивач в обґрунтування доводів позову.

Далі, факт домовленості між сторонами щодо користування спірною квартирою позивачем замість відмови від спадкового майна після смерті батька ОСОБА_3 також ніяким чином не підтверджений, а доводи про звернення із заявами до нотаріальної контори, до суду про визначення додаткового строку тощо, при відсутності відповідних доказів, є голослівними.

Далі, позивач посилається на той факт, що зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається із копії паспорту ОСОБА_1 (а.с.7), однак проживати у вказаному домоволодінні можливості не має з причини непридатності такого житла для проживання, чим з боку відповідача порушуються житлові права.

Між тим, й такі ствердження з боку ОСОБА_1 не доведені, оскільки суду не надано належних доказів такого факту.

Наявність у матеріалах справи на а.с. 58-67 матеріалів перевірки за зверненнями до Московського ВП (м. Харків) ГУ НП України в Харківській області щодо виниклих конфліктів між позивачем та його матірю, підвереджують факт таких конфліктів і те, що ОСОБА_1 квартиру матері залишив добровільно, при цьому, доводи позивача щодо чинення перешкод у користуванні квартирою не знайшли свого підтвердження.

Встановлено, що власник квартири ОСОБА_2 не визнає за позивачем права користування цим житлом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Загальні положення про право власності визначають, що правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені ст.ст. 316-321 ЦК України).

Таким чином, з огляду на вищевикладене, на підставі наданих доказів, у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 208, 209, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст.316-321, 383 ЦК України, ст.ст.150, 158 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені вимог позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення та апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через районний суд.

Суддя