АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності, ділової репутації.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, у якому просив:

визнати порушеним особисте немайнове право позивача інформацією, оголошеною народним депутатом України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України;

визнати недостовірною та такою, то порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача інформацію такого змісту: «журналіст ОСОБА_4 пояснив всій країні, чому ОСОБА_1 дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10, який втік разом з ОСОБА_9, але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан ОСОБА_1 має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бодяжать це паливо»;

зобов'язати народного депутата України ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, оприлюднену ним ІНФОРМАЦІЯ_1, в такий самий спосіб, у який вона була розповсюджена, тобто з трибуни на найближчому пленарному засіданні Верховної Ради України, при цьому виголосити і такий текст: «Висловлене мною ІНФОРМАЦІЯ_1 звинувачення Першого заступника Генерального прокурора України ОСОБА_1 у дахуванні схем «БРСМ», створених міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10 та наявність у пана ОСОБА_1 спільного будинку, по суті, спільного бізнесу з цими людьми, які бодяжать це паливо - все це не відповідає дійсності».

В обґрунтування зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народний депутат України ОСОБА_2, у період з 10 години 19 хвилин до 10 години 21 хвилини на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України виступив з трибуни і в такий спосіб публічно, для досягнення особистих цілей та власного політичного піару, поширив інформацію, яка не відповідає дійсності, при цьому заявив народним депутатам України, слухачам радіотрансляції засідань Верховної Ради України, глядачам телеканалу «Рада» та присутнім у залі Верховної Ради України особам, у тому числі представникам ЗМІ таке: «Колеги, ми не маємо права завершувати роботу, поки ми як Парламент не виправимо страшну біду в Генеральній прокуратурі. Вчора журналіст ОСОБА_4 пояснив всій країні, чому ОСОБА_1 дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10, який втік разом з ОСОБА_9, але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан ОСОБА_1 має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бодяжать це паливо».

Посилаючись на те, що поширені у такий спосіб народним депутатом України ОСОБА_2 відомості є завідомо недостовірною інформацією, такою, що повністю не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, а також членів його родини, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як звичайного громадянина, так і працівника Прокуратури України, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, на шістдесят четвертому засідання Верховної Ради України на ранковому засіданні, під час виступу, народний депутат України ОСОБА_2, фракція «Самопоміч» у своїй промові висловив наступне: «Друге і головне. Колеги, ми не маємо права завершувати роботу, поки ми як парламент не виправимо страшну біду в Генеральній прокуратурі. Вчора журналіст ОСОБА_4 пояснив всій країні, чому ОСОБА_1 дахував схему з «БРСМ». Я нагадаю, ця схема створена міністром ОСОБА_9 ОСОБА_10, який втік разом з ОСОБА_9, але схема продовжується. І ми тепер несемо відповідальність за це. Пан ОСОБА_1 має спільний будинок, по суті, спільний бізнес з тими людьми, які бодяжать це паливо, бодяжили і бодяжать» (а.с.10).

Згідно висновку семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, яка була призначена судом за клопотанням позивача, використання слів «дахує», «бодяжить» в контексті виступу ОСОБА_2 на шістдесят четвертому засіданні Верховної Ради України ІНФОРМАЦІЯ_1 не містить ознак брутальності та непристойності щодо особи першого заступника Генерального прокурора України (а.с.68-72).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що висловлювання ОСОБА_2 не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій, а слова «дахує» і «бодяжить» в контексті виступу під час пленарного засідання Верховної Ради України не принижує честі, гідності чи ділової репутації позивача та не містить ознак брутальності чи непристойності.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції й визнає їх законними та обґрунтованими, остільки вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів, яким у рішенні суду дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, щовисловлені відповідачем твердження є фактичними, так як їх можна перевірити на предмет істинності, зокрема щодо спільності нерухомого майна, а висловлене ОСОБА_5 обмежило особисті немайнові права позивача, тобто можливості фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, порушивши тим самим припис статті 371 ЦК України, колегія суддів визнає безпідставними.

Зі справи убачається, що підставою до висловлювань відповідача стали події, пов'язані з пожежею в с. Глеваха Київської обл. 08 червня 2015року на нафтобазі компанії «БРСМ - Нафта», остільки увага громадськості була прикута до процесу розслідування пожежі на нафтобазі та дій прокуратури України, як органу слідства.

Отже, інформація щодо перебігу розслідування подій була суспільно-необхідною.

Відповідно до долученої до справи статті, розміщеної в мережі Інтернет на сайті «Радіо-свобода» ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою ««ІНФОРМАЦІЯ_4», піддано критиці дії ОСОБА_6 як заступника Генерального прокурора, та зміст листа за його підписом, адресованого заступнику міністра МВС України, у відповідності до якого слідчі Генеральної прокуратури здійснювали збір інформації щодо працівників міліції, які займалися розслідуванням щодо групи компаній БРСМ та в якій зроблено висновок, що позивач чинить тиск на слідство (а.с.49-51).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 твердив, що в засобах масової інформації з'являлися повідомлення про причетність заступника Генерального прокурора України та його близького оточення до БРСМ та подій навкруг нього, а виступаючи на Пленарному засіданні Верховної Ради України він вказав на джерело висловленої ним інформації - журналіста агенції журналістських розслідувань «Слідство.Інфо» ОСОБА_4.

До справи долучено диск із сюжетом ефіру «Громадського телебачення» від ІНФОРМАЦІЯ_2, який досліджено в суді апеляційної інстанції та відповідно до змісту якого виступ відповідача ґрунтується на інформації, поширеній в мережі Інтернет під час ефіру «Громадського телебачення» журналістом агенції журналістських розслідувань ОСОБА_4 (а.с.55).

Разом з тим, вимоги до осіб, які поширили інформацію та яку використав народний депутат ОСОБА_2 у своєму виступі, позивачем не заявлено, до участі у справі у якості співвідповідачів їх не притягнуто.

Стаття 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Нормами ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Закон України «Про інформацію», зокрема стаття 2, визначає основні принципи інформаційних відносин, як от - гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Частиною 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Стаття 30 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що оспорювана інформація за своїм змістом є оціночним судженням щодо публічної особи - на той час заступника Генерального прокурора, а слова «дахує» та «бодяжить» в контексті виступу ОСОБА_2, з урахуванням сюжету за участі журналіста ОСОБА_4, не принижує честі, гідності чи ділової репутації позивача, не містить ознак брутальності чи непристойності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справа про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1судам дано роз'яснення, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають публічні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що остільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнавати гострої і сильної громадської критики у засобах масової інформації…

У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні люди неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів і вчинків і повинні це усвідомлювати.

Встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, обіймав посаду заступника Генерального прокурора України й з урахуванням обставин справи та долучених доказів, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічного виступу ОСОБА_2, як народного депутата України, була дотримана.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Районний суд з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну правову оцінку й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

З огляду на зазначене, а також матеріали справи, у їх сукупності, правових підстав до скасування постановленого по справі рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/27035/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4663/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.