Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/1223/16-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький С. С.
Категорія 34 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Жигановської О.С., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 30 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Бігунь» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року Приватне сільськогосподарське підприємство «Бігунь» (далі ПСП «Бігунь») звернулося до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи його тим, що з 13.04.2016 останній перебуває в трудових відносинах з ним та працює пастухом. При прийнятті на роботу з ОСОБА_2 укладено договір про випас ним молодняку ВРХ, повну матеріальну відповідальність за охорону і збереження поголівя тварин.

Оскільки, 02.05.2016 виявлено недостачу 3 голів молодняка ВРХ на суму 29679,00 грн., а відповідач добровільно відшкодувати шкоду відмовився, позивач просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПСП «Бігунь» 29679,00 грн. матеріальної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 23 грудня 2016 року внесено виправлення в оскаржуване рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ПСП «Бігунь» за безпідставністю.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, судом допущено неповноту судового розгляду.

Відповідач вказує, що висновок суду про те, що із ним укладено договір про повну матеріальну відповідальність є помилковим. Крім того, долучені до матеріалів справи відомості зважування тварин та акт від 02.05.2016 не можуть вважатися належними та допустимими доказами по справі.

У своїх доводах також посилається на те, що суд незаконно не допитав свідка ОСОБА_3, клопотання про допит якого було задоволено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідач з 13.04.2016 перебуває у трудових відносинах з Приватним сільськогосподарським підприємством «Бігунь» та працює пастухом на фермі №1 с. Бігунь, що стверджується витягом з Наказу №17 від 12.04.2016 по ПСП «Бігунь» (а.с.7).

Між ПСП «Бігунь», в особі директора підприємства ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір за умовами якого останній взяв на себе зобовязання по випасу на лісових пасовищах 106 голів молодняку великої рогатої худоби (3 голів бичків та 103 голів телиць).

Задовольняючи позовні вимоги ПСП «Бігунь», суд першої інстанції виходив з того, що на підставі п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідач ОСОБА_2 несе повну матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству внаслідок не збереження довірених йому підприємством ВРХ, а саме 3 голів молодняка на суму 29679,00 грн.. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що з ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Повністю погодитись із такими висновками суду неможливо, мотивуючи наступним.

Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету ОСОБА_5 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_5 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 477/24.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам раз»яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що робота пастуха по випасу ВРХ, яку згідно наказу №17 від 12.04.2016 по ПСП «Бігунь» виконував ОСОБА_2 у звязку із чим укладений між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність має юридичну силу та дає підстави для повної матеріальної відповідальності працівника перед роботодавцем за завдані збитки відповідно до ст.134 КЗпП України.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Підстави, умови, порядок, межі і розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені гл. ІХ КЗпП України.

Положеннями ч. 1 ст.130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч. 2 ст.130 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема і повної матеріальної відповідальності згідно ст.134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130,135-1,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Розглядаючи спір, суд інстанцій, у порушення вимог ст.ст. 212,214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та обмежився лише висновком про те, що з ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, що не може вважатися законним і обґрунтованим вирішенням спору.

При цьому судом першої інстанції не було враховано, що посада пастуха не входить до переліку посад, з якими можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність.

У правовому висновку ВСУ від 25.04.2012 у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівником, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Таким чином, сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Також судом першої інстанції не було прийнято до уваги ту обставину, що позивач не надав суду доказів на спростування доводів відповідача про неналежні умови для випасу ВРХ. Відповідач суду зазначив, що худоба в кількості 106 голів випасалась в лісовому урочищі та тільки одним пастухом. Із договору (а.с.8) також вбачається, що худоба випасалась на лісових пасовищах. Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що підприємство не створило для відповідача, як свого працівника належні умови праці, а саме випасу худоби.

Враховуючи наведене рішення суду не може залишатися без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ПСП «Бігунь» на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення 1515,80 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 30 листопада 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у позові.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Бігунь» () на користь ОСОБА_2 1515,80 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: