Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись до суду з вищезазначеним позовом, у якому просили визнати ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування будинком по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року до участі у справі залучено спадкоємця ОСОБА_6 - ОСОБА_4

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що ОСОБА_3 належить 3/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, яка є колишньою дружиною її покійного сина ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та її неповнолітні діти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були зареєстровані у будинку з 11 червня 2013 року, проте бували у ньому рідко, а з липня-серпня 2013 року взагалі у ньому не проживають, ОСОБА_5 не сплачує комунальні платежі, господарством не цікавиться, проживає у своєї матері.

Перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням їм не створювалось, тому вони є такими, що втратили право користування ним.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов, у якому просила зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_1, вселити її та неповнолітніх дітей ОСОБА_7, 2003 року народження, і ОСОБА_8, 2012 року народження, до спірного будинку.

Зазначала, що ОСОБА_3 є матір'ю її покійного чоловіка, а ОСОБА_4 - його братом.

У спірному будинку вона проживала з 2011 року разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9, із яким на той час перебувала у цивільному шлюбі. Також з ними проживала і її неповнолітня донька ОСОБА_7

12 липня 2012 року вони з ОСОБА_9 офіційно зареєстрували шлюб, а з 11 червня 2013 року вона та двоє малолітніх дітей зареєстровані у частині будинку, що належав ОСОБА_6 (покійному батьку її чоловіка), який дав згоду на реєстрацію.

У серпні 2013 року, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я її матері, яка проживає одна по АДРЕСА_2 і є інвалідом, вона змушена була часто їздити та доглядати за нею.

На той час ще був живий її чоловік ОСОБА_9, який надавав їй допомогу у догляді за матір'ю.

25 березня 2014 року її чоловік захворів і перебував на стаціонарному лікуванні, вона змушена була з 15 квітня 2014 року і до його смерті цілодобово його доглядати. Увесь цей час її діти проживали у будинку ОСОБА_11 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік помер. Після цього відносини між нею та свекрухою погіршились і у червні 2014 року вона перейшла проживати у с. Л.Тарновиця Надвірнянського району Івано-Франківської області до матері.

З серпня 2014 року вона неодноразово зверталася до позивачів за первісним позовом з проханням не чинити їй перешкоди у користуванні житлом, однак останні повідомили, що вона не має жодного права там проживати.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року, первісний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 та неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 і ОСОБА_8, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (правонаступнику ОСОБА_6) на праві власності належать ѕ та ј частини, відповідно, житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі заповіту від 11 вересня 1992 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 15 вересня 1992 року.

У зазначеномуу житловому будинку, окрім власників будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер), зареєстровані також ОСОБА_5 (дружина покійного сина позивачів ОСОБА_9) та її неповнолітні діти ОСОБА_7 і ОСОБА_8

ОСОБА_5, відповідно до відмітки у паспорті, зареєстрована по АДРЕСА_1 05 червня 2012 року, а згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Назавизівської сільської ради Івано-Франківської області, зареєстрована у частині будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6, який дав згоду на реєстрацію 11 червня 2013 року (а. с. 43).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 разом із дітьми більше року без поважних причин не проживала у спірному будинку, у зв'язку із чим визнав їх такими, що втратили право користування ним.

Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що вона не надала доказів, що ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_6 чинили їй та її дітям перешкоди у користуванні належним їм на праві власності будинком, оскільки вона не зверталася до компетентних органів із цього приводу.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

З матеріалів справи, зокрема свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок від 28 серпня 1992 року, вбачається, що померлому ОСОБА_6 (батьку чоловіка ОСОБА_5) належала половина будинку АДРЕСА_1 із надвірними спорудами (а. с. 91).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 лютого 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по ј частини будинку АДРЕСА_1 кожному (а. с. 112).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_5 разом із неповнолітніми дітьми такими, що втратили право користування спірним житлом, не звернув на це увагу і не перевірив, чи прийняв спадщину за правом представлення малолітній син ОСОБА_9 - ОСОБА_8, 2012 року народження.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не надав належної правової оцінки доказам і доводам сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясував, яким чином порушені права ОСОБА_3 з огляду на те, що ОСОБА_5 разом з дітьми була зареєстрована та проживала у іншій частині будинку, яка ОСОБА_3 не належить, не перевірив доводів ОСОБА_13 про те, що її відсутність у спірному будинку була зумовлена поважними причинами, зокрема доглядом за її хворою матір'ю.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд послався на те, що надані ОСОБА_5 докази про наявність перешкод у користуванні спірним житлом із боку ОСОБА_3, не відповідають дійсності.

Відхиляючи докази, надані ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик