Справа № 728/2199/16-ц Провадження № 22-ц/795/226/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Лобода Н. В. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто Лайф на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Авто Лайф про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ТОВ Лізингова компанія Авто Лайф просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Оскаржуваним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено; визнано недійсним договір № 1051 фінансового лізингу від 13 вересня 2016 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ»; стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_5 50500 грн., які були сплачених ним відповідно до вказаного договору фінансового лізингу та 400 (чотириста) грн. на відшкодування завданих недійсним правочином збитків, а всього 50900 грн.; вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ Лізингова компанія Авто Лайф посилається на те, що товариство має право здійснювати свою діяльність без отримання ліцензії, на підставі довідки Нацкомфінпослуг № 551 від 11.06.2015 року, оскільки їх лізингова компанія взята на облік як юридична особа, яка має право надавати послуги з фінансового лізингу, а на момент укладення договору відсутні належним чином затверджені ліцензійні умови щодо здійснення фінансового лізингу.

Не погоджується товариство також із висновком суду про необхідність нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору непрямого лізингу, вважаючи, що до спірних правовідносин застосовуються лише положення ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 ЦК України, при цьому приписи ст. 799 ЦК України не регулюють відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою для правовідносин, що виникають із договорів фінансового лізингу. Між сторонами було укладено договір фінансового лізингу, а не договір найму транспортного засобу, отже дані договори мають різну правову природу і наслідки, обовязковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу жодною нормою чинного законодавства не передбачена. Тому лізингова компанія вважає, що чинне законодавство передбачає просту письмову форму для договору непрямого лізингу.

Також ТОВ Лізингова компанія Авто Лайф вважає, що суд невірно застосовує законодавство про захист прав споживачів, оскільки Закону України «Про захист прав споживачів» надає загальне визначення послуг та не виділяє окремо фінансові послуги, отже, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» є спеціальним законом, що регулює порядок надання фінансових послуг, а Закон України «Про захист прав споживачів» є загальним законом.

Лізингова компанія вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що невизначеність продавця предмета лізингу є несправедливою умовою. Відомості про продавця предмета лізингу не є істотною умовою для договорів фінансового лізингу, оскільки купівля відбудеться у майбутньому і невідомо що станеться з продавцем; оскільки покупцем товару є відповідач, а не позивач, то саме відповідачу належатиме право звернення за захистом прав споживача в разі продажу неякісного товару; крім того, право вибору будь-якого продавця надано позивачу.

Згідно з доводами апеляційної скарги, суд невірно визначив, що у договорі відсутня умова про дострокове погашення, що є несправедливою умовою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» мінімальний строк лізингу складає 12 місяців. Аналогічний строк встановлено додатком № 1. Отже, обмеження цього строку неможливо. Пункт 10.12. Договору передбачає можливість дострокового погашення, але не раніше, ніж через 12 календарних місяців після приймання-передачі предмета лізингу.

Товариство також вважає, що суд невірно застосовує правові висновки Верховного Суду України.

В судове засідання сторони не зявились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін,зважаючи на таке.

Судом встановлено, що 13.09.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та позивачем ОСОБА_5 був укладений договір № 1051 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Беларус 892 (а.с.5-14).

Згідно додатку 1 до договору № 1051 фінансового лізингу, вартість предмета лізингу становить 18913.86 дол. США (на момент підписання договору 505 000.00 грн.); авансовий платіж 9456.93 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний авансовий платіж 788,08 дол. США; комісія за організацію угоди 1891,39 дол. США (10% вартості предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу 567,42 дол. США (3% вартості предмета лізингу); термін поставки предмета лізингу 30 днів; курс долара на дату підписання договору 26.70 (а.с.13).

Згідно з п.3.1.1 ст.3 Договору, укладеного між сторонами, лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами (а.с.5 зворотній бік).

Відповідно до вимог п.3.3.1, п.3.3.2, п.3.3.3 ст.3, вищевказаного Договору, лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмета лізингу, на умовах та у порядку, передбаченими Договором, сплатити, передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору (а.с.6).

Пунктом 4.1. ст.4 Договору фінансового лізингу від 13.09.2016 року №1051 визначено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п.1.7 ст.1 Договору (а.с.6 зворот а.с.7)

Згідно з вимогами п.10.3 ст.10, укладеного між сторонами Договору, на момент його укладення попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 294.45 доларів США, що еквівалентно 7861.81 грн. (а.с.9).

На виконання умов даного договору ОСОБА_5 згідно з квитанцією № КР64 від 13.09.2016р. на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 50 500.00 грн., які пунктом 9.1 Договору та Додатком 1 до нього визначені як комісія за організацію угоди. Окрім того, згідно з квитанцією № КР64/Т від 13.09.2016 року, позивач за переказ готівки на суму 50500.00 грн. за квитанцією КР64 від 13.09.2016 року сплатив ПАТ «Банк народний капітал» комісію за касове обслуговування в розмірі 400.00 грн. (а.с.8 зворотній бік, 13,15, 108,113).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що договір фінансового лізингу укладений відповідачем без нотаріального посвідчення та без відповідного дозволу (ліцензії), що суперечить приписам ст. ст. 227, 799 ЦК України; в оспорюваному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, що позбавляє можливості споживача у випадку порушення кості чи комплектності товару реалізувати своє право на задоволення вимог як з продавця так і з лізингоодержувача; до того ж, Договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору, згідно з вимогами ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим по справі обставинам, доведеним належними та допустимими доказами, та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно із ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Так, відповідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм, договір лізингу за своєю природою, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України, є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно із ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 19.10.2016 року у справі № 6-1551цс16, а відповідно до ст. 360-7 ЦПК України правова позиція ВСУ має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права; при цьому судом не встановлено підстав відступити від такої правової позиції.

Спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було.

Окрім того, ч.1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту п.4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року, за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1551цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права. Судом не встановлено підстав відступити від такої правової позиції.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є фінансовий лізинг, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій України та копією статуту (а.с.51,52, 68-87).

Згідно п.5 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

Ані судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії).

Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що товариство може здійснювати свою діяльність без отримання відповідної ліцензії, лише на підставі довідки, виданої 21.04.2016 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, згідно з якою ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.47), оскільки лист Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) від 22 березня 2016 року № 2168/16-8, на який посилається товариство в обґрунтування зазначених доводів, не є нормативним документом та/або офіційним розяснення Нацкомфінпослуг. Крім того, в листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 22.03.2016 року № 2168/16-8 викладена позиція щодо діяльності ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», яке не є стороною у справі, наведене в листі стосується виключно субєкта звернення, а зміст зазначеного листа не відповідає наведеним вище вимогам чинного законодавства (а.с.46).

Крім того, положення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містять самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 даної норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 вищевказаної статті. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими, зокрема, є умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в спірному договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

До того ж Договір обмежує права споживача щодо дострокової сплати лізингових платежів, оскільки п.10.11. Договору передбачає, що дострокове погашення може відбуватись не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання приймання-передачі предмета лізингу (а.с.9-зворот), що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору, згідно з вимогами ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Наведені вище обставини в своїй сукупності дають підстави для висновку про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним. Отже, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, є законними та обґрунтованими; справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно; норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав не можна визнати обґрунтованими.; тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лізінгова компанія Авто Лайф відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: