Справа №613/1248/15-ц Провадження № 2/613/10/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року. Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого-судді Уварової Ю.В.

за участі секретаря Христенко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_3, в якому після уточнення позовних вимог просив визнати відповідачів солідарно відповідальними у заподіянні йому моральної шкоди, стягнути з відповідачів в рівних частках на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 20.000 грн. /по 10.000 грн. з кожного/ та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 27.10.1980 року він придбав будинок по вул. Кулініча 17 в с.Лозова Богодухівського району. Рішенням сесії ОСОБА_2 сільської ради від 26.01.1994 року йому була передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0.25 га. В подальшому ПП «Приватагросервіс» була виготовлена документація із землеустрою із встановленням меж ділянки в натурі на місцевості, яка була затверджена рішенням сесії сільради від 28.02.2012 року, а 22.08.2013 року він отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку для обслуговування зазначеного будинку.

11.05.2012 року землевпорядник ОСОБА_2 сільради, діючи самоуправно, не зважаючи на затвердження документації із землеустрою, виготовила ескіз, відповідно до якого була вилучена частина земельної ділянки, якою користувався позивач, та її площа була значно зменшена. Цей ескіз був переданий сусідові позивача відповідачу ОСОБА_3, який відповідно до ескізу перемістив межову мотузку, а 17.05.2012 року склав добрива /навоз/ на вилученій відповідно до ескізу частині земельної ділянки, чим знищив насадження картоплі позивача. Такими чином вважає, що такі дії відповідачів потягли заподіяння йому не тільки матеріальних збитків, а і завдали моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях у звязку зі знищенням майна.

Крім того позивач зазначає, що на його прибудинковій території відповідачем ОСОБА_3 розташоване імітоване поховання. Для зясування питання наявності поховання ОСОБА_1 звернувся до архівного відділу Богодухівської РДА та отримав відповідь, що відомості про поховання на його земельній ділянці відсутні. Після цього позивач звернувся до сільради з заявою про вирішення питання щодо виявлення та перенесення поховання у звязку з порушенням його права на безпечне житло, гарантованого Конституцією. Однак ОСОБА_2 сільська рада проявила бездіяльність та фактично відмовила ОСОБА_1 у вирішенні питання. Також позивач звернувся і до сусіда відповідача ОСОБА_3 з письмовою вимогою перенести імітоване поховання, пославшись у своєму зверненні на норми ДБН, відповідно до яких відстань від поховання до житлового будинку не має бути не ближче 300 метрів, однак ОСОБА_3 відмовився виконувати цю вимогу. На своє повторне звернення до сільради з того ж питання, позивач знов отримав відмову.

У теперішній час імітоване поховане знаходиться на прибудинкові території належного йому будинку, що порушує його Конституційні права та завдає моральної шкоди. Відповідальними за це вважає як ОСОБА_3, який встановив поховання, так і ОСОБА_2 сільську раду, яка допустила бездіяльність при вирішенні цього питання.

Моральну шкоду оцінює в 20.000 грн., які просить стягнути з відповідачів.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі, з підстав, зазначених в позовній заяві. Пояснив, що після знищення врожаю картоплі він відчуває незахищеність свого майна та свою незахищеність від дій відповідачів. Зазначив, що всі межові спори вирішуються судом, тому після надходження заяви ОСОБА_3, землевпорядник мала не збирати комісію і виїжджати на місце та робити заміри, а порадити ОСОБА_3 звернутись до суду. Саме тому, що землевпорядником були допущені порушення, дії земельної комісії були визнані судом протиправними.

Щодо імітованого поховання, то воно заважає йому як власнику земельної ділянки звести прибудову або викопати колодязь, крім того, його дратує сам факт розташування складових цього імітованого поховання на належній йому земельній ділянці. Також зазначив, що визначаючи суму моральної шкоди, він враховував розмір мінімальної заробітної плати, та виходив також із того, що ситуація з вирішення питання по похованню та відшкодуванню матеріальної шкоди за пошкоджений врожай тягнеться дуже довго, відповідачі ніяким чином не реагують на його звернення, тому стягнення шкоди в даному випадку має не тільки відшкодувати його моральні страждання, а й носитиме виховний характер для відповідачів.

Наполягав на тому, що має місце саме солідарне заподіяння моральної шкоди, так як вона настала від дій обох відповідачів.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 пояснив, що з приводу пошкодження його майна /знищення врожаю картоплі/ позивач звертався до суду з позовом та рішенням Апеляційного суду Харківської області його вимоги частково задоволені, що в свою чергу підтверджує заподіяння і моральної шкоди. Щодо імітованого поховання, зазначив, що воно являє собою встановлений хрест.

Підтримав доводи позивача, викладені в позові, письмових та усних поясненнях, вважав, що позивачем надані всі докази заподіяння йому моральної шкоди, а сам позивач є законослухняним громадянином, який лише прагне захистити свої порушені права, тому позов просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, пояснив, що судом дійсно ухвалювалось рішення про повернення ним частини земельної ділянки позивачеві, це рішення ним виконане. Однак тією частиною земельної ділянки, яка повернута у володіння позивача, він не користувався, врожай на ній не збирав та не знищував. Не заперечував, що на прохання тітки зварив хрест, але поховання або його імітацію на ділянці ОСОБА_1 не встановлював. Зазначив, що йому зі слів родичів відомо, що дідусь дійсно був похований неподалік від будинку, однак це поховання скоріш за все влаштовано його /відповідача/ тіткою. Зазначив, що йому невідомо, що зображено на фото, які надав позивач, заперечував як дійсність цих фото, так і свій голос на аудіозаписі на диску, який був наданий суду на дослідження.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 вважав позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як вони не доведені жодними належними доказами.

Зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції про стягнення шкоди, на яке посилається позивач, стосується стягнення шкоди, заподіяної внаслідок користування частиною вилученої земельної ділянки, а не стягнення матеріальної шкоди внаслідок знищення врожаю, як про це зазначили позивач та його представник.

Крім того вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності, так як сам позивач зазначив в судовому засіданні, що про порушення на його думку своїх прав він дізнався у травні 2012 року одразу після розташування навозу на його ділянці, а до суду звернувся лише у серпні 2015 року тобто з порушенням строку.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_6 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, зазначив, що до повноважень сільської ради не входить перенесення поховань, крім того для такого перенесення передбачена певна процедура та потрібні кошти. Щодо дійсної наявності цього поховання на території домоволодіння, то йому як голові сільради про це відомо тільки зі слів сусідів, але жодних документальних підтверджень немає, так як раніше в с.Лозова була окрема сільрада, в архіві якої можливо зберігались такі записи. Таким чином вважав, що сільрада не мала права вчинювати конкретні дії з перенесення поховання.

Щодо дій землевпорядника, то вважав, що вона жодним чином не заподіювала моральної шкоди ОСОБА_1, виїжджала на місце на кожне запрошення та належним чином виконувала свої обов*язки.

З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_7 пояснила, що раніше межа між ділянками сторін проходила «зубцями», але при підготовці документів ОСОБА_1 заявив, що межа має бути рівною, тому вийшло, що після оформлення техдокументації частина ділянки, яка завжди знаходилась в користуванні у ОСОБА_3, опинилась в користуванні ОСОБА_1, саме тому вона і здійснила виїзд на місце та нові заміри.

При виїзді на виклики за адресою вул. Кулініча 17/19 вона завжди намагалась сприяти вирішенню спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 добросусідським шляхом, просила обох не користуватись спірною частиною земельної ділянки.

Також зазначила, що ніколи не виділяла когось з сусідів, так як всі жителі села є рівними та однаковими для неї. Вважала, що своїми діями моральну шкоду нікому не завдавала, просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, приходить до наступного.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства /п.2 ч.2 ст.23 ЦК України/ моральна шкода може полягати, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях у звязку з пошкодженням її майна.

За ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку №17 по вул. Кулініча 17 в с.Лозова Богодухівського району, а також власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.25 га, кадастровий номер: :00:001:0158, розташованої за тією ж адресою.

Постановою Богодухівського районного суду від 27.06.2013 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та були визнані неправомірними дії комісії з питань земельних відносин, екології та питань охорони навколишнього середовища ОСОБА_2 сільської ради від 03.05.2012 року, під час яких зазначена комісія вже після затвердження технічної документації на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 виїхала за адресою: вул. Кулініча 17 та 19, здійснила нові заміри та відкликала підпис голови сільради та ОСОБА_3 на акті погодження меж.

Внаслідок таких дій земельної комісії частина земельної ділянки ОСОБА_1 опинилась в користуванні його сусіда ОСОБА_3 Даний факт підтверджено рішенням Богодухівського районного суду від 08.12.2015 року, яким ОСОБА_3 зобовязано повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту ним частину земельної ділянки. В цій частині зазначене рішення районного суду в апеляційному порядку не переглядалось.

Рішенням апеляційного суду від 09.03.2016 року було скасовано рішення Богодухівського районного суду від 08.12.2015 року в оскаржуваній частині та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 були стягнуті матеріальні збитки в сумі 2902.20 грн.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності та відповідно до роз'яснень п.5 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, доказуванню в даному випадку підлягають факти неправомірних дій (бездіяльності) особи, яка завдала шкоди, виникнення шкоди, а також причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку на підтвердження заподіяння моральної шкоди внаслідок знищення майна /врожаю/ позивачем фактично надано єдиний доказ фотографії із зображенням певних частин земельних ділянок, на яких можна побачити паростки рослин та певну кількість добрива. Однак ці фотознімки не можуть бути прийняті судом як допустимий і належний доказ заподіяння позивачеві як матеріальної шкоди так і моральної, так як з даних знімків неможливо достовірно встановити де конкретно вони зроблені, коли саме /так як дата на фото зазначена вручну самим позивачем/, які рослини зображені на фото, тощо. При цьому відповідач взагалі заперечував в судовому засіданні, що впізнає на зображенні свою ділянку. Також жодним чином не доведено той факт, що врожай взагалі став непридатним для споживання, внаслідок чого була б задана моральна шкода /не надано жодного акту огляду зіпсованого врожаю, який би був складений у відповідний час та був посвідчений свідками, висновків експертів і т.д./

Щодо посилання позивача на постанову Богодухівського районного суду від 27.06.2013 року, то слід зазначити, що сам факт неправомірних дій землевпорядника сільради, встановлений цим рішенням, не доводить наявності прчинно-наслідкового звязку с наслідками псуванням картоплі та заподіянням цим моральних страждань відповідачеві, які як вже зазначалось вище також належним чином не доведені.

Посилання на рішення Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року також є безпідставним, так як зазначеним рішенням з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 фактично стягнуті збитки у звязку з самовільним зайняттям земельної ділянки, які є упущеною вигодою, розмір яких був розрахований за наведеною у відповідній Методиці формулою, а поняття «упущеної вигоди» не є тотожнім із матеріальною шкодою, завданою вже існуючому майну. Не встановлено цим рішенням і факт розташування ОСОБА_3 навозу на ділянці позивача.

Диск з аудіозаписом, на якому ніби то ОСОБА_3 визнає той факт, що дійсно звалив навоз на ділянці ОСОБА_1 не може бути взятий до уваги, так як відповідач свій голос заперечував, а сам доказ не відповідає вимогам щодо допустимості доказів.

З урахуванням викладеного заподіяння моральної шкоди з підстав знищення майна врожаю картоплі позивачем не доведено, і підстави для її стягнення як з ОСОБА_3 та і з сільської ради відсутні.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди з підстав розташування на земельній ділянці позивача імітованого поховання, суд виходить з наступного.

Зазначаючи про заподіяння моральної шкоди, позивач посилається на норми ДБН щодо правил розташування поховань та на норми Конституції України, які гарантують право особи на безпечне житло, фактично обґрунтовуючи свою вимогу розташуванням справжнього, реального захоронення, при цьому сам зазначає, що поховання імітоване.

На відеозаписі, оглянутому в судовому засіданні можна побачити, як позивач та відповідач разом вчинюють дії з демонтажу хресту, однак з оглянутого запису неможливо встановити де і коли здійснено цей запис, крім того запис не підтверджує встановлення ОСОБА_3 цього імітованого поховання, тобто не підтверджує вчинення ним неправомірних дій внаслідок яких позивачеві була б завдана моральна шкода.

Відповіді сільради також неможна вважати бездіяльністю, якою позивачеві заподіяно моральну шкоду, так як ці відповіді містять посилання на норми закону та розяснення щодо порядку перенесення реального поховання. Доказів того, що поховання справжнє, позивачем не наведено, а обовязку вчинювати будь-які дії щодо «імітації» на сільраду не покладено.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд погоджується, що розташування на земельній ділянці імітованого поховання саме по собі може заважати власнику земельної ділянки користуватись нею на власний розсуд, однак з урахуванням наведених вище норм, позивач не позбавлений права вчинити щодо свої земельної ділянки дії, які не заборонені законом.

Щодо визнання солідарної вини у заподіянні моральної шкоди, то нормами ЦК /ст.1190/ передбачено, що солідарна відповідальність перед потерпілим настає лише у разі, коли шкоду заподіяно спільними діями осіб.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов'язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру.

В даному випадку не вбачається спільних, сукупних дій відповідачів, а сама вимога про «визнання вини» у заподіянні шкоди, в тому числі солідарної, як окремий спосіб захисту порушеного цивільного права не передбачений положеннями ст.16 ЦК України.

Щодо посилання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 на сплив строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, позовна давність застосовується у разі, коли цивільне право чи інтерес підлягає захисту. Однак, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності не мають правового значення.

Згідно з положеннями ст.88 ЦПК України, судовий збір також не підлягає стягненню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ -