АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретаріГоін В.С.
за участю: представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року позов задоволено частково./а.с. 121-123/

Справа №755/4033/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4023/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не правильно застосовані ст.ст.203,640,1046,1047,1049 ЦК України, ст.ст. 60,61,63,64 СК України, не враховано правові позиції Верховного Суду України, викладені в Постановах ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, а також залишено поза увагою п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року. Вказував на те, що належних та допустимих доказів того, що відповідач отримав від позивача грошові кошти на умовах позики (в борг) і дати отримання таких коштів матеріали справи не містять, кошти які вимагає позивач належали до спільної сумісної власності подружжя, так як були витрачені сім'єю у період перебування у шлюбі в інтересах сім'ї, що передбачає рівні права чоловіка та дружини на розпорядження ними, а будь-яких доказів належності коштів на праві приватної власності позивачу матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який з'явився у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 28 грудня 2014 року ОСОБА_6 написав розписку, відповідно до умов якої взяв на себе зобов'язання повернути до 31.12.2015 року грошові кошти в сумі 1 400,00 євро, які отримав від дружини ОСОБА_7 для особистих цілей. (а.с.8).

ОСОБА_6 свої зобов'язання не виконав належним чином та не повернув борг, а у позивача наявний оригінал розписки від 28.12.2014 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 1047 ЦК України про те, що підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, та ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, та нормами щодо виконання зобов'язань, зокрема ст.ст. 526, 549-552, 625, 1050 ЦК України про те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що боржник своїх зобов'язань не виконує, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, з урахуванням суми 3% річних за 222 дні прострочення, що складає - 712,88 грн..

Доводи апеляційної скарги, щодо належності майна до спільної сумісної власності подружжя, та використанні коштів в інтересах сім'ї, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що спростовуються рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.03.2016 р. яким шлюб між сторонами розірвано, та встановлено, що сторони не проживають разом з листопада 2014 року, не ведуть спільне господарство та не мають спільного бюджету, тобто раніше аніж відповідачем взяті кошти по розписці.

Доводи щодо фактичного не отримання коштів по розписці, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки у матеріалах справи наявна розписка, що у відповідності до п. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджує отримання відповідачем коштів, а у запереченнях на позов в суді першої інстанції ОСОБА_6 вказує на те, що 1400 Євро, це грошові кошти, що були витрачені на перевезення речей до Німеччини, оплату комунальних послуг в орендованій квартирі, а кошти були спільною сумісною власністю подружжя, однак жодних доказів вказаного у порядку ст. 60 ЦПК України, не надає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: