Справа № 382/2290/15-ц Головуючий у І інстанції Бурзель Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/144/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 01.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» про визнання договору не дійсним,-

встановила:

у квітні 2014 року ПАТ «Полтава-банк» звернулось до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 грудня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір №20, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 споживчий кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 140 000 гривень на 60 місяців.

ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, та своєчасно сплачувати банку проценти за користування кредитною лінією.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.

Просило стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Полтава - Банк» 208 395 грн. 19 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

20 травня 2014 року Яготинським районним судом Київської області було ухвалено заочне рішення про задоволення вищезазначеного позову.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 12 листопада 2015 року заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «Полтава-банк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи його тим, що перед укладенням кредитного договору про надання споживчого кредиту кредитодавець всупереч п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив його у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, спрямованого на погіршення становища споживача.

Крім цього в п.1.2 кредитного договору зазначено, що кредит повертається в будь-якому випадку не пізніше 25 числа кожного місяця.

Проте з графіку оплати кредитної заборгованості (додаток №1 до Договору) видно, що погашення тіла кредиту чомусь має місце лише один раз на квартал, тобто всі інші місяці він лише мав платити відсотки по кредиту, які в свою чергу нараховувалися на залишок тіла кредиту. Зазначена розбіжність фактично призводить до зменшення зарахувань на тіло кредиту і як наслідок приводить до збільшення розміру нарахованих відсотків та плати за користування кредитом, які нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом.

Такий дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту ставить споживача в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях.

Погашення тіла кредиту не щомісяця як прописано в договорі, а щоквартально, збільшує вартість кредиту щонайменше в 2-3 рази, а отже банк допустив обман щодо кінцевої вартості кредиту. В даному випадку 5-річний кредит виходить по ціні як 15-річний з такою самою відсотковою ставкою, але з оплатою щомісячно, а не щоквартально.

Також у п.1.1 кредитного договору міститься положення про сплату позичальником одноразової комісії в розмірі 1% від суми кредиту, про те саме йдеться і в п.7.8 договору, де така комісія зазначена як «кредитний супровід», однак відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Незаконною є умова кредитного договору про те, що кредитор має право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника змінити процентну ставку за кредитом (п.7.1 оскаржуваного договору).

Договір не містить умов про відповідальність банку.

Також, вважає, що незаконним є умова договору про те, що за прострочення будь-яких грошових зобов'язань за договором позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі, що не відповідає вимогам законодавства (в даному випадку - до 1% суми кредиту за кожен день прострочення), оскільки відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Просив визнати недійсним кредитний договір від 23 грудня 2010 року №20 між ОСОБА_2 та ПАТ «Полтава - Банк».

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року позовні ПАТ «Полтава-банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Полтава-Банк» 91 000 гривень заборгованості за простроченою сумою боргу, 84 155,36 гривень заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 91 000 гривень пені від простроченої суми кредиту, 84 155,36 гривень пені від простроченої суми нарахованих відсотків заборгованості, 4 555,22 гривень судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Полтава-Банк» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається його невідповідність висновків, а також незаконним та необґрунтованим таке, що було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт, стверджує, що несправедливість оскаржуваного рішення полягає у розмірі пені визначеної банком.

Крім того, вирішуючи питання зменшення розміру неустойки, суд першої інстанції не врахував того, що відповідачем було додано докази його важкого фінансового стану, а також пеня не є заробітком кредитора, а лише спонукання боржника до виконання зобов'язання.

Просив змінити рішення Яготинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 та визнавши недійсним Кредитний договір від 23 грудня 2010 року №20 між ОСОБА_2 та ПАТ «Полтава - Банк» через нечіткість та неоднозначність і несправедливість платежів на тіло кредиту поквартально, а не щомісячно.

Апелянт також просив в разі відмови у задоволенні зустрічного позову і залишення у вищезазначеній частині рішення суду без змін, змінити оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмовити ПАТ «Полтава - Банк» в стягненні з ОСОБА_2 пені чи зменшити її розмір до подвійної ставки НБУ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 2010 року між ПАТ "Полтава-банк" і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №20, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 споживчий кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 140 000 гривень на 60 місяців з 23 грудня 2010 року по 22 грудня 2015 року зі сплатою 25% річних та зі сплатою одноразової комісії в розмірі 1%, а ОСОБА_2 зобов'язався своєчасно повернути кредит та сплачувати банку проценти за користування кредитною лінією.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, розрахунок якої надано банком, оскільки востаннє заборгованість погашалась у грудні 2012 року.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору повернення кредиту позичальником здійснюється наступним шляхом: позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах , що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 25 числа кожного місяця; нарахування процентів за користування кредитом проводиться банком щомісячно, не пізніше 25 числа кожного місяця; сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно в період з моменту нарахування по останній робочий (банківського) день кожного місяця.

Разом із тим як вбачається із графіку оплати кредитної заборгованості погашення кредиту відбувається щоквартально, оплата процентів - щомісячно (а.с.20).

За змістом п.п.5.3.1,5.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний забезпечити повернення одержаного кредиту та плати за користування кредитом відповідно до умов даного договору. Сплату кредиту, відсотків, за користування ним проводити щомісячно, згідно графіку оплати кредитної заборгованості. Позичальник зобов'язаний сплатити банку суму пені, штрафу, а також суму збитків, у випадках, передбачених п.п.6.2,6.3 цього договору, відповідно до черговості платежів передбачених п.2.4 договору.

Згідно з п.п.6.2,6.3 кредитного договору при порушенні строків погашення основної суми кредиту або при не повній сплаті позичкової заборгованості, при порушенні строків погашення нарахованих процентів або при неповній сплаті нарахованих процентів, банк має право нарахувати та стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та пеню в розмірі до 1% від суми не сплаченого платежу, за кожний день прострочення, але не нижче подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору встановлено черговість погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.8.1 кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений графіком термін оплати кредитної заборгованості (додаток №1) до настання 23 грудня 2015 року банк автоматично нараховує прострочені проценти за прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, вказаному в п.1.1 та пеню за кожен день прострочки прострочених: тіла кредиту, відсотків.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю в один рік.

Як вбачається з матеріалів справи (заява про уточнення позовних вимог подана 28 липня 2016 року) банк просив стягнути з ОСОБА_2 пеню за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором станом на 27 липня 2016 року у сумі 616 015 грн. 12 коп. (з яких 346 325 грн. пені від простроченої суми кредиту, 275 433 грн. 30 коп. пені від простроченої суми нарахованих відсотків за користування кредитом).

Таким чином пеня підлягає стягненню за період з 27 липня 2015 року по 27 липня 2016 року: сума пені від простроченої суми кредиту з 27 липня 2015 року по 27 липня 2016 року становить 158 830 грн., сума пені від простроченої суми нарахованих відсотків з 27 липня 2015 року по 27 липня 2016 року становить 133 372 грн. 11 коп.

Як вбачається з розрахунку, наданого банком, сума пені від простроченої суми кредиту з 27 липня 2015 року по 27 липня 2016 року розрахована наступним чином: з 26 червня 2015 року по 27 вересня 2015 року прострочена сума кредиту становила 77 тис. грн. Прострочка допущена 94 дні. З 28 вересня 2015 року по 21 грудня 2015 року - 84 тис. грн., прострочка 85 днів. З 22 грудня 2015 року по 27 липня 2016 року - 91 тис. грн., прострочка - 219 днів. Загальна суму - 158 830 грн.

Сума пені від простроченої суми нарахованих відсотків з 27 липня 2015 року по 27 липня 2016 року складала - 133 372,11 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо зменшення розміру пені від простроченої суми кредиту та пені від простроченої суми нарахованих відсотків до 91 000 гривень та 84 155,36 гривень відповідно, оскільки на підставі ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Крім цього, в своїй зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2 посилався на те, що кредитний договір не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки кредитодавець всупереч п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив його у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; кредитний договір містить несправедливі умови, оскільки згідно графіка погашення заборгованості тіло кредиту погашається один раз на квартал, натомість відсотки нараховуються на залишок заборгованості, хоча і договорі чітко вказано, що погашення кредиту здійснюється не пізніше 25 числа кожного місяця, договір містить умови про комісію, які суперечать п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168, умови договору про зміну в односторонньому порядку процентної ставки також відповідно до ч. 3 ст.1056-1 ЦК України є нікчемною, незаконною є умова про розмір пені до 1%, що суперечить ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», також кредитний договір не містить умов про відповідальність банку.

Колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

На виконання вимог п. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору ОСОБА_2 був ознайомлений з наявними формами кредитування та відмінностями між ними, орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення договору про надання кредиту, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, про що свідчать повідомлення, наявні у кримінальній справі.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 25 числа кожного місяця.

З матеріалів справи вбачається, що такий графік сторонами визначено, графік підписано сторонами кредитного договору і такий графік ОСОБА_2 виконувався.

Разом із тим відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням інших вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на принцип свободи договору, а також оцінюючи справедливість умов кредитного договору, колегія суддів не вбачає істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Кредитний договір було укладено до вступу в силу ст.1056-1 ЦК України, крім того, процентна ставка за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2, не змінювалась.

Положення кредитного договору про розмір пені до 1% відповідають принципам свободи договору та не суперечать вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки згідно преамбули вказаного закону цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань; суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Разом із тим відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, таке: перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Згідно п.11 кредитного договору банк надав позичальнику кредит зі сплатою одноразової комісії в розмірі 1% на умовах, визначених договором.

Відповідно до п.7.8 кредитного договору позичальник сплачує банку одноразову комісію за кредитний супровід у сумі 1 400 грн.

Інформація про таку комісію була надана ОСОБА_2, така комісія ним сплачена добровільно, сплата такої комісії не суперечить Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, з огляду на положення п.3.1 вказаних Правил.

Доказів наявності підстав для визнання кредитного договору недійсним у тому числі і на підставі ст.230 ЦК України позивачем за зустрічним позовом не надано.

Відповідно до п.6.1 кредитного договору сторони цього договору несуть передбачену діючим законодавством України відповідальність за збитки (прямі збитки та упущену вигоду), завдані один одному невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов'язань по цьому договору.

Колегія суддів, враховуючи вище викладене вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про те, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Яготинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді