АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2047/17 Головуючий 1 інст. Богдан М.В.
Справа № 641/3861/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 15-1142/2012 від 19 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Кіпру».

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 19.07.2012р. між нею та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено кредитний договір із плаваючою відсотковою ставкою UIRD на суму 1400000 грн.

В позові вказувала, що відповідачем фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без участі споживача та його згоди. Для сплати процентів за кредитним договором, позичальник повинен кожного разу зясовувати їх розмір у відділенні банку. Банк жодного разу не повідомив її про зміну процентної ставки. На підставі викладеного, просила визнати недійсним договір кредиту з посиланням на ст.ст.215,216, п.1 ст. 230 ЦК України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційну скаргу находить такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції ґрунтовно виходив із того, що укладений кредитний договір з усіма його умовами відповідає вимогам діючого законодавства, і підстав для визнання його недійсним з підстав введення банком позивача в оману та порушення банком прав споживача шляхом укладення договору з несправедливими умовами не має.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими, постановленими у відповідності до вимог цивільного діючого законодавства.

Розглядом справи достеменно встановлено, що 19 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено кредитний договір на суму 1400000 грн. з кінцевим терміном повернення 18.07.2019р., зі сплатою процентів за користування кредитом.

Банк свої зобовязання за договором виконав, видав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1400000 грн.

В подальшому ПАТ «БанкКіпру» було реорганізовано, а кредитний договір за договором відступлення прав вимоги передано ТОВ «Кредитні Ініціативи», вказані обставини справи не заперечуються сторонами та у відповідності до вимог ст. 57 ЦПК не потребують доказування.

Згідно виписки по особовому рахунку за період з 19 липня 2012 року по 21 липня 2014 року, взяті на себе зобовязання за кредитним договором ОСОБА_3 виконувала.

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено в ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз'яснення Верховного Суду України, що містяться в п. 20 постанови Пленуму №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, а саме, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем у відповідності до вимог ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення її в оману відповідачем при укладенні спірного договору.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено порушення банком вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентнгої ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

Укладаючи оспорюваний кредитний договір сторони домовились, що кредитор має право в залежності від зміни значення індексу самостійно, з визначеною у договорі періодичністю, збільшувати або зменшувати розмір процентів за користування кредитом. Кредитор переглядає розмір процентів за користування кредитом, а саме: індекс, двічі на рік.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що положення оспорюваного кредитного договору про порядок нарахування процентів (змінюваного типу), не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірного договору недійсним немає.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 про її необізнаність щодо істотних умов кредитного договору судовою колегією не приймаються виходячи з наступного.

Згідно з заяви-анкети позичальника, укладеної перед підписанням кредитного договору (копія долучена до матеріалів справи), вбачається, що в тексті анкети зазначено: «Підписанням цієї заяви-анкети підтверджую, банк надав мені в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 та п. 2 Постанови № 168 Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 р.»

Більш того, в тексті кредитного договору більш ніж детально розписані всі істотні умови, зокрема: змінюваний тип процентної ставки, формули розрахунків процентної ставки та ін.

Крім того, на кожній сторінці кредитного договору міститься підпис ОСОБА_3, що прямо вказує на надання згоди на укладання кредитного договору та ознайомлення з усіма пунктами і істотними умовами.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у Постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року по справі №6-449цс15, що зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладаючи кредитний договір ОСОБА_3 була ознайомлена з його умовами та усіма пунктами оспорюваного договору таким чином, погодилася про визначення плаваючої процентної ставки, яка є змінюваною, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують. В звязку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді Р.М. Піддубний

ОСОБА_2