У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів:Ковальчук Н.М.,Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

з участю ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що в даному випадку суд першої інстанції при вирішенні спору зробив помилковий висновок про те, що при укладенні оспорюваного договору дарування від 25.05.2009 року позивач був здоровим, не потребував догляду та сторонньої допомоги, був офіційно працевлаштований та виконував свої обов'язки на посаді начальника обласного ДАІ, проте вже у 2007 році Позивач склав свої обов'язки начальника обласного ДАІ, а з 2008 року не працював взагалі, при цьому вже у 2009 році мав постійні проблеми зі здоров'ям, зокрема, діабет, гіпертонічну хворобу та кардіологічну - миготливу аритмію, у зв'язку з чим з 2006 року перебуває на відповідному диспансерному обліку, потребує сторонньої допомоги та догляду, отримав групу інвалідності.

Доводив, що судом першої інстанції не було враховано п.13 Договору дарування від 25.052009 року, яким передбачено, що права Дарувальника стосовно реєстрації і проживання у домоволодінні, яке дарується, внаслідок укладення цього договору не будуть порушені, тобто Дарувальник матиме пожиттєве право проживати в ньому та вільно ним користуватися. Цей пункт Договору свідчить про намір позивача передати домоволодіння у власність ОСОБА_5 лише після смерті ОСОБА_4 У той же час цей пункт Договору підтверджує, що оспорюваний правочин містить положення, якими встановлювався обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Звертав увагу на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що підписуючи договір дарування позивач мав на меті настання наслідків передбачених договором дарування, оскільки це суперечило б його волі, і він не мав на меті втрату права власності на домоволодіння при житті.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився і причини його неявки ним не підтверджені, а тому колегія суддів вважає їх не поважними.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що у позивача на момент укладення оспорюваного правочину був відсутній хворобливий стан здоров'я, внаслідок якого він не здатний був в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні об'єктивними доказами, а також підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні договору, судом не встановлено.

Крім цього, у 2009 році позивачем було укладеного ще два договори дарування на користь відповідача ОСОБА_5 - договір дарування будинку садового площею 130 м. кв. від 31.12.2009 року посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_1 та договір дарування земельної ділянки площею 0,06 га від 31.12.2009 року посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_2. зазначені договори позивачем не оспорюються.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2009 року між ним, ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір дарування будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №155, за умовами якого дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому домоволодіння за номером АДРЕСА_1 та дарувальник матиме по життєве право проживати в ньому та вільно ним користуватись.

Відповідно до ч.1 ст.215 та ст.229 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229-233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Оспорюваним договором дарування обов'язку обдарованого, щодо вчинення користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру не передбачено, а тому з огляду на його п.13, посилання позивача та апелянта на ті обставини, що подарований будинок єдине його житло, який він не передавав та продовжує там проживати є безпідставним.

Виходячи з рівня освіченості, життєвого досвіду та тієї обставини, що на час дарування він не був похилого віку, читав та підписував договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач та апелянт він помилявся даруючи сину будинок, ним не доведено, зокрема не розуміння правової природи вчинюваного правочину (дарування, а не довічне утримання), його стан здоров'я в той момент, який позбавляв його можливості розуміти свої дії та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. (Правова позиція постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15).

Отже, наявність помилки при вчиненні правочину дарування ОСОБА_4 не доведено, а тому відсутня правова підстава для визнання договору дарування недійсним.

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем та його представником не доведено наявність помилки щодо природи правочину, що є підставою для відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування від 25.05.2009 року.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук