АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/616/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус ХМНО Дорогій Валентина Анатоліївна, про визнання договорів іпотеки недійсними,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом було безпідставно зроблено висновок, що позивач на момент укладення договорів іпотеки діяла не добросовісно та відсутні обставини, які свідчили б про недобросовісність іпотекодержателя (банку).

Вказав, що копію заяви, підписаною ОСОБА_1 від 26.05.2006 року, що на момент передачі в іпотеку її квартири АДРЕСА_1 право користування та власності у малолітніх та неповнолітніх дітей відсутнє, та усю відповідальність покладає на себе, є сфальшованим документом. Позивач та представник позивача звертали увагу суду першої інстанції, що текст заяви викладений не на спеціальному бланку нотаріального документу у порушення п.5 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 03.03.2004 року №20/5(яка була чинною на час укладання спірних договорів іпотеки), згідно з яким на копіях (фотокопіях) зазначених документів проставляється відмітка «згідно з оригіналом», з проставлянням дати, підпису та печатки нотаріуса, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має оригіналу цього документу. Крім того, вказана заява не могла бути завіреною ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на момент її складання, так як між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, в тому числі кредитного договору позивача, тільки 12.11.2010 року. Заява не містить реєстрового номеру нотаріальної дії та відсутня в Реєстрі реєстрації нотаріальних дій. Вищезазначена заява була завірена згідно з оригіналом не нотаріусом, внаслідок чого є неналежним доказом відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України. Оскільки оригінал заяви від 26.05.2006 року до суду не був наданий, позивач та її представник просили суд визнати копію вказаної заяви не належним доказом і розглядати справу на підставі інших доказів. Вказані обставини підтверджується звукозаписом судового засідання. Під час підписання договору ОСОБА_1 повідомляла банк, що вона перебуває у фактичних сімейних відносинах (про, що вказано в п. 5 Договору). ОСОБА_1, підписуючи договір вважала, що п. «f» і «h» п. 5 ст. 5 договору іпотеки від 27.05.2005 року стосуються саме відсутності права на предмет іпотеки чоловіка, з яким вона проживає однією сім'єю, однак не перебуває у зареєстрованому шлюбі. Також вона повідомляла що має малолітню дитину, як проживає разом з нею у квартирі АДРЕСА_1, крім того представники банку бачили малолітню дитину під час проведення ними особистого огляду предмету іпотеки перед підписанням договору. Посилався на постанову Верховного Суду України №6-396цс15 від 1 липня 2015 року, в якій було роз'яснено, що за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання. Право малолітньої дитини ОСОБА_1 на користування житловою площею за вказаною адресою презюмується. Зазначив, що дії банку на час укладення оспорюваних договорів іпотеки, враховуючи, що йому відомо, що ОСОБА_1 має малолітню дитину, яка проживає разом з нею в квартирі АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки, не можна вважати добросовісними. Відсутність реєстрації місця проживання згідно з практикою Верховного Суду України не є підставою для відмови в позові. ОСОБА_5 з народження і до сьогоднішнього дня є громадянином США ніяким чином не впливає на правовідносини сторін у даній справі. Згідно з ч. 1 ст. 26, ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України. Наявну у позивача на праві власності на час укладення спірних іпотечних договорів квартиру в АДРЕСА_2, в інтересах стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 4 лютого 2014 року було продано на прилюдних торгах. І на сьогоднішній день вказана квартира є власністю інших осіб. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Оспорювані правочини суперечать правам та інтересам дитини, порушують її права на користування житловим приміщенням, фактично порушують гарантії збереження права дитини на житло, так як син позивача - ОСОБА_5 на сьогоднішній день фактично позбавлений єдиного житла, яке є його місцем його постійного проживання.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити, з наступних підстав.

Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлені наступні обставини.

На підставі договору купівлі-продажу 30.12.2003р. позивач є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідно до договору від 13.09.2004 року позивач також придбала квартиру АДРЕСА_2.

Між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (банк) та позивачем був укладений кредитний договір № CNL 700/148/2005 від 26.05.2005 р. на суму 63000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % річних, зі строком повернення кредиту не пізніше 26.05.2020 р.

Між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (іпотекодержатель) та позивачем ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений спірний договір іпотеки № PCNL 700/148/2005 від 27.05.2005 р., на підставі якого для забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_1 своїх боргових зобов'язань за кредитним договором № CNL 700/148/2005 від 26.05.2005 р., вона надала банку в іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1.

За змістом положень п. п. 5.1. ст. 5 договору іпотеки № PCNL 700/148/2005 від 27.05.2005 р. іпотекодавець має необхідну за законодавством України дієздатність для укладення та виконання положень цього договору; іпотекодавець має право спільної сумісної власності на передачу в іпотеку всього предмету іпотеки; укладення і виконання іпотекодавецем цього Договору не суперечить жодному положенню угод іпотекодавця із третіми особами; ні предмет іпотеки в цілому, ні будь - яка його частина не перебуває і протягом терміну дії цього договору не перебуватиме у будь - якій іншій іпотеці, оренді (суборенді) або заставі і не є предметом будь - якого арешту, обмеження або заборони на відчуження, чи предметом будь - якого іншого обтяження, окрім передбачених цим договором; будь - яка інформація, надана іпотекодавцем іпотекодержателю щодо предмета іпотеки, є дійсною та залишається такою на протязі дії цього договору; відсутні повноваження будь - яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь - якої його частини); не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки; зміст ст. ст. 3, 21, 74 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 р. іпотекодавцю роз'яснено. Іпотекодавець перебуває у реєстрованому шлюбі.

Між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (банк) та позивачем ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір № CNL 700/391/2006 від 26.05.2006 р., на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 33400,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,00 % річних, зі строком повернення кредиту не пізніше 25.05.2016 р.

Між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (іпотекодержатель) та позивачем ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений другий спірний договір іпотеки № PCNL 700/391/2006 від 26.05.2006 р., - для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов'язань за кредитним договором № CNL 700/391/2006 від 26.05.2006 р., іпотекодавець надала за вказаним договором іпотеки іпотекодержателю в іпотеку ту саму квартиру АДРЕСА_1.

За змістом положень п. п. 5.1. ст. 5 договору іпотеки № PCNL 700/391/2006 від 26.05.2006 р. іпотекодавець має необхідну за законодавством України дієздатність для укладення та виконання положень цього договору; іпотекодавець має повне право на передачу в іпотеку всього предмету іпотеки; укладання і виконання іпотекодавцем цього договору не суперечить жодному положенню угод іпотекодавця із третіми особами; ні предмет іпотеки в цілому, ні будь - яка його частина не перебуває і протягом терміну дії цього договору не перебуватиме у будь - якій іншій іпотеці, оренді (суборенді) або заставі і не є предметом будь - якого арешту, обмеження або заборони на відчуження, чи предметом будь - якого іншого обтяження, окрім передбачених цим договором; будь - яка інформація, надана іпотекодавцем іпотекодержателю щодо предмета іпотеки, є дійсною та залишається такою на протязі дії цього договору; відсутні права будь - яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь - якої його частини); не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки; зміст ст. ст. 3, 21, 65, 74 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 р. іпотекодавцю роз'яснено. Іпотекодавець перебуває у фактичних сімейних відносинах.

При цьому на день укладення спірних договорів іпотеки позивач мала неповнолітнього сина, ОСОБА_6 (нині - ОСОБА_5), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в Лос-Анжелесі, Сполучені Штати Америки і є громадянином вказаної країни.

31.10.2007 р. ОСОБА_5 подав заяву про реєстрацію його місця проживання за адресою квартири, переданої в іпотеку: АДРЕСА_1.

Відповідно до статуту публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (нова редакція), державну реєстрацію змін проведено 30.06.2009 р., публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов'язків акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна».

Між товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (покупець) та публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (продавець) укладений договір купівлі - продажу кредитного портфелю 12 листопада 2010 року, згідно до якого продавець продав (переуступив) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе у тому числі вищевказані кредитні та іпотечні договори.

26.06.2015 р. на адресу позивача ОСОБА_1 відповідачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» була направлена вимога про добровільне виселення та зняття з реєстрації з предмету іпотеки.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 177 СК України в редакції, яка діяла на день укладення спірного договору іпотеки від 27.05.2005р., передбачалися наступні правила управлінням майном дитини.

1. Якщо у малолітньої дитини є майно, батьки управляють ним

без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані вислухати думку дитини щодо способів управління її майном.

2. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

3. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

4. Після припинення управління батьки зобов'язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього.

5. Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду.

На день укладенні спірного договору іпотеки від 26.05.2006р. стаття 177 СК України передбачала такі правила управлінням майном дитини.

1. Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без

спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

2. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:

укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

3. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

4. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право вернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

5. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

6. Після припинення управління батьки зобов'язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього.

7. Неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції, чинній на день укладання спірних договорів іпотеки, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України та ч. 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року заборону.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що само по собі таке порушення не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898 - IV, іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898 - IV, не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02 червня 2005 року № 2623 - IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь - яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02 червня 2005 року № 2623 - IV, необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Районний суд при цьому правильно послався на те, що оскільки підписуючи договір іпотеки від 27.05.2005 року позивач ОСОБА_1 в п. п. «f», «h» п. 5.1. ст. 5 зазначила, що відсутні повноваження будь - яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь - якої його частини), положення ст. 3, 21, 74 СК України їй роз'яснено, тобто свідомо не повідомила банку при укладенні спірних договорів про права неповнолітньої дитини на проживання у квартирі, переданої в іпотеки, діючи при цьому недобросовісно. Суд правильно вказав, що передбачене ст. 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402 - III та статтею 12 Закону України Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02 червня 2005 року № 2623 - IV положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що такі умови договору не покладали на позивача законний обов'язок дбати про права своєї неповнолітньої дитини, оскільки в цих умовах договору прямо зазначено про відсутність повноважень на предмет іпотеки третіх осіб, які не обмежуються іншим подружжям чи особою, з якою іпотекодавець перебуває у фактичних шлюбних відносинах, до них належать й діти, які мають право користування, ці положення договору викладені з необхідною для розуміння звичайної людини ступеню визначеності. Той факт, що під час апеляційного провадження не було підтверджено наявність в матеріалах нотаріальної справи відомостей про нотаріальне посвідчення наданої відповідачем до справи фотокопії заяви ОСОБА_1 при укладенні договору іпотеки квартири від 26.05.2006 року про те, що внаслідок укладання цього договору не буде порушено прав та законних інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей, - висновків суду про недобросовісну поведінку позивача не спростовує, оскільки для цього достатньо інших доказів - підписаних позивачем вищевказаних умов договорів іпотеки, в яких вказані ті ж самі дані, в більш загальному вигляді.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано та відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України врахував викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15 правовий висновок стосовно застосування ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» при аналогічних обставинах справи.

Верховний суд зазначив, що згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

У розвиток цієї правової позиції Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року по справі № 6-2940цс15, в якій батько малолітньої дитини, укладаючи оспорювані іпотечні договори, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший, крім нього, не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти, зробив наступний правовий висновок.

Норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Оскільки позивач не довела, що внаслідок укладення спірних договорів іпотеки були порушені законні права її неповнолітнього сина, наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючисьст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегіясуддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії