Справа №2/639/7915/15
№639/139/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі : головуючого судді Іванової І.В.

за участю секретаря Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 про стягнення боргу , суд-

В С Т А Н О В И В:

01.09.2015 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_9 та ОСОБА_4 про стягнення боргу у розмірі 100 000 грн..

У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_5 є її сином,який перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_9 на протязі п'яти років. У період спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 придбали автомобіль НОМЕР_1. Однак договір купівлі-продажу не укладався, власник автомобіля склав довіреність , посвідчену 05.04.2014 року приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, де уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_9 продати за ціну та на умовах за їх розсудом вищевказаний автомобіль. Тобто фактично це був договір купівлі- продажу автомобіля. На придбання цього автомобіля ОСОБА_4 брав у неї гроші в борг в сумі 4000 доларів США. Однак , вона в свою чергу позичила ці гроші у свого брата. Решту грошей добавила ОСОБА_9 у розмірі 4000 грн.. Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_9 проживали як чоловік та дружина, і в майбутньому мали намір оформити офіційно шлюб, то розписку про отримання від неї грошей у борг написав лише ОСОБА_4, однак була усна домовленість , що вони повертають гроші разом. Вони проживали як чоловік і дружина, вона вважала , що це сім'я , а так воно і було, тому не наполягала, щоб розписку писала і ОСОБА_9. Однак з часом стосунки між сином та Таран /Черкашиною/ погіршилися і вона покинула їх квартиру. Пізніше їй стало відомо, що 13 березня 2013 року ОСОБА_9 продала автомобіль НОМЕР_1. Після того, як їй стало це відомо , вона зверталася до ОСОБА_9 з проханням повернути борг, на що вона спочатку відповідала, що поверне, а потім стала уникати її, відмовлялася зустрітися, вимкнула телефон. З цього приводу вона зверталася із заявою у Жовтневий РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області. Висновком Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області в ході розгляду заяви, шахрайські дії з боку ОСОБА_1/ встановлено не було та запропоновано звернутися до суду з питання розподілу майна та повернення грошей.

У судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги, надала пояснення аналогічні, викладеним у позову, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_7 позов не визнав та пояснив,що ОСОБА_1 особисто не брала у позивача грошей у борг. Якщо ОСОБА_8, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах брав у матері ОСОБА_1 гроші у розмірі 4000 грн., то такої письмової згоди на укладення договору позики , вона не давала, а тому ОСОБА_4 повинен відповідати за цим договором самостійно.

Відповідач ОСОБА_4 у зазначене судове засідання не з'явився , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. У попередньому судовому засіданні позов визнав, та пояснив,що дійсно брав у матері гроші у розмірі 4000 грн. для придбання автомобіля. Відповідачу ОСОБА_1/, з якою він на той період перебував у фактичних шлюбних відносинах , гроші на придбання автомобіля у розмірі 4000 грн. дала її мати.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідачі у справі перебували у фактичних шлюбних відносинах . У період перебування відповідачів у фактичному шлюбі, саме 01.04.2014 року відповідачем ОСОБА_4 було складено розписку про отримання в борг від позивача грошові кошти в розмірі 4000 дол. США., які зобов'язувався повернути в строк до кінця 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечував факту укладення договору позики, у вигляді боргової розписки, і отримання в борг від позивача грошових коштів у сумі 4000 дол. США.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 пояснив, що під час написання відповідачем ОСОБА_4 розписки на отримання грошових коштів, письмової згоди від відповідача ОСОБА_9. не було.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що хоча отримані відповідачем ОСОБА_4 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, однак відповідачем ОСОБА_9. не було надано письмової згоди на укладення договору позики (розписки), а тому, у відповідача ОСОБА_9 не виникло жодних боргових зобов'язань перед позивачем.

Вказана позиція висловлена в правових висновках Верховного Суду України, в постанові від 20 лютого 2013р. по справі № 6-163цс12, щодо не надання у письмовій формі згоди на укладення договору позики.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 не було повернуто позивачу грошові кошти у сумі 4000 дол. США.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з урахуванням тих обставин, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи, щодо надання згоди відповідачем ОСОБА_9 на укладення договору позики, а тому суд вважає, що зобов'язання перед позивачем, які передбачені ст. 1049 ЦК України виникли лише у відповідача ОСОБА_4.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача ОСОБА_4 за договором позики від 01.04.2014 року підлягає до стягнення грошові кошти в розмірі 100 000 грн. (4000 дол. США х 25 000 грн. - курс долара , який був оговорений позивачем та відповідачем ОСОБА_4.) на користь позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп..

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 549, 610 - 612, 625, 627, 638, 1046, 1048, 1050 ЦК України, ст. 65, 73 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 100 000 грн..

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.