АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/565/2017 р. Головуючий в І інстанції Корсаненкова О.О.
Доповідач Полікарпова О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року квітня місяця 06 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2
ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до комунального закладу «Бериславський медичний коледж» Херсонської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2016 року позивачка подала до суду вказаний позов, в якому, уточнивши позовні вимоги, посилалася на те, що 09.03.2016 року вона прийнята відповідачем на роботу викладачем-сумісником дисципліни «Основи медсестринства» на час тривалої відпустки однієї з викладачів.

Також між нею та виконуючим обовязки директора комунального закладу «Бериславський медичний коледж» (далі КЗ «Бериславський медичний коледж») було обговорено питання щодо її працевлаштування на постійне місце роботи з 01.09.2016 року.

02.08.2016 року позивачка подала заяву на постійне працевлаштування викладачем дисципліни «Основи медсестринства», «Загальний догляд за хворими та медична маніпуляційна техніка» з 01.09.2016 року, однак їй не було відомо про те, що з 30.06.2016 року її було звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору. Із відповідним наказом про звільнення її не ознайомлено, оскільки вона знаходилася на той час у відпустці. Лише 29.08.2016 року позивачка дізналася про відмову їй в отриманні постійної посади та в цей же день вона одержала трудову книжку з записом про звільнення із посади з 30.06.2016 року.

Вважає, що відповідачем було не тільки невірно оформлено її при прийнятті на роботу, а й незаконно звільнено.

Крім того, діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, втраті душевного спокою, безсонні, підвищеному тиску, перебуванні у роздратованому стані та неможливості забезпечення належного рівня життя своєму чоловікові, який хворіє на цукровий діабет. Завдану моральну шкоду вона оцінює у 5 000 грн.

Просила суд поновити термін звернення до суду з позовом, поновити її на посаді викладача дисциплін «Основи медсестринства» і «Догляд за хворими та медична маніпуляційна техніка» в КЗ «Бериславський медичний коледж» з дня звільнення, тобто з 15.06.2016 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 року по 26.01.2017 року у розмірі 15 624,96 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 26 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 подали на нього апеляційну скаргу і, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу КЗ «Бериславський медичний коледж» доводи апелянтів не визнає, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення районного суду без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було обґрунтовано її позовні вимоги, оскільки звільнення останньої відбулося правомірно з дотриманням вимог закону та відповідно до умов трудового договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим судом обставинам і підтверджується наявними у справі доказами, яким суд дав належну оцінку.

Правовідносини щодо укладення та розірвання трудового договору регулюються Кодексом законів про працю України. За положеннями цього Кодексу трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України).

Згідно із п.2 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Відповідно до абз. 2 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

За п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом керівництва КЗ «Бериславський медичний коледж» від 04.03.2016 року ОСОБА_5 була прийнята за її заявою на посаду викладача-сумісника дисципліни «Основи медсестринства» з погодинною оплатою праці з 09.03.2016 року (а.с.79, 30).

З даним наказом, в якому зазначено, що метою прийняття її на посаду є виконання навчального плану і навчальних програм, повне забезпечення кадрами навчальний заклад на 2015-2016 навчальний рік, ОСОБА_5 була ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с.30).

Таким чином, позивачці було відомо про обставини укладення трудового договору на певний строк, а саме до закінчення навчального року 2015/2016, ніяких зауважень щодо вказаного строку вона не висловлювала. Те, що позивачка знала про те, що з нею укладається трудовий договір до закінчення навчального року також вбачається з її позовної заяви та підтверджується тією обставиною, що 02.08.2016 року вона писала заяву адміністрації коледжу на прийняття її на постійну роботу (а.с.42).

Доводи апелянта про те, що вона неправильно була прийнята на роботу як сумісник, оскільки на час її прийняття вона не мала іншого основного місця роботи, на думку колегії суддів, правового значення не мають, виходячи з того, що така помилка ніяким чином не вплинула на її звільнення з посади, оскільки воно відбулося не у звязку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а через те, що закінчився обумовлений строк трудового договору.

З наказу КЗ «Бериславський медичний коледж» Херсонської обласної ради № 165-к від 15.06.2016 року вбачається, що в звязку із закінченням 2015/2016 навчального року та згідно ч.2 ст.36 КЗпП України підлягають звільненню викладачісумісники з 30.06.2016 року з наданням компенсації невикористаної щорічної відпустки за 2015/2016 навчальний рік в календарних днях, в тому числі ОСОБА_5 22,4 (а.с.31; 123).

Відповідно до книги обліку трудових книжок 12-08 КЗ «Бериславський медичний коледж», під порядковим номером 266-а є запис про прийняття ОСОБА_5 09.03.2016 року на посаду викладача-сумісника за наказом № 60-к від 07.03.2016 року, підпис особи, яка прийняла трудову книжку, серія та номер трудової книжки, дата видачі трудової книжки при звільненні, № наказу 30.06.2016 року, № 165-к від 15.06.2016 року та підпис ОСОБА_5 про отримання трудової книжки (а.с.81-83).

Встановивши, що позивачку звільнено з посади викладачасумісника дисципліни «Основи медсестринства» у зв'язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо поновлення її на роботі.

Що стосується її вимог відносно поновлення на посаді викладача дисциплін «Основи медсестринства» і «Догляд за хворими та медична маніпуляційна техніка», то вони також є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки таку посаду позивачка перед звільненням не займала.

Позовних вимог щодо визнання незаконною відмови їй у прийнятті на роботу на постійній основі позивачка не заявляла, отже є безпідставними посилання її в апеляційній скарзі на неправильне вирішення цієї вимоги судом.

У разі пропуску передбачених ст.233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права.

Колегія судів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені позивачкою причини порушення строку звернення до суду не можна оцінити як поважні, а також з тим висновком, що в задоволенні позову слід відмовити не через пропуск строку, а у звязку з необґрунтованістю позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бериславського районного суду м. Херсона від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Копія ухвали оформлена 11 квітня 2017 року

Ухвала набрала законної сили 06 квітня 2017 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання ОСОБА_4