Справа №490/1472/15-ц 27.04.2017 27.04.2017 27.04.2017
Провадження №22-ц/784/1050/17
Справа №490/1472/15-ц
Провадження №22-ц/784/1050/17 Суддя по 1 інстанції Гуденко О.А.
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

27 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2017 року, постановлену за скаргою ОСОБА_2 на постанови державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору,

встановила:

13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (на теперішній час правонаступником є Центральний відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській - далі Центральний відділ ДВС) про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 92 412 грн. 99 коп. (а.с.22 т.2).

30 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження (а.с.39 т.2).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року зазначені скарги ОСОБА_2 обєднанні в одне провадження.

Заявник зазначав, що 22 січня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2- 217/2011 від 04 квітня 2011 року виданим Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 924 129 грн. 98 коп. Вказану постанову він отримав поштою 29 січня 2015 року.

В порушення ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час винесення постанови) вказана постанова була винесена після закінчення строку пред'явлення виконавчого документа до виконання. На думку заявника, строк предявлення виконавчого документа до виконання закінчився 24 січня 2012 року.

У звязку з цим, та не зважаючи на те, що рішення за його скаргою від 05 лютого 2015 року на постанову про відкриття виконавчого провадження начальником Центрального відділу ДВС не прийнято, 02 лютого 2015 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з нього виконавчого збору.

Посилаючись на те, що державним виконавцем відкрите виконавче провадження, після закінчення строку предявлення виконавчого документа до виконання, та винесено постанову про стягнення виконавчого збору на підставі незаконно відкритого виконавчого провадження, ОСОБА_2 просив скасувати вищезазначені постанови.

-2-

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2017 року скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду в частині вимог про визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та відмовлено у задоволенні скарги про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, просив її скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_2 в частині вимог про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що скаргу боржником подано з пропуском десятиденного строку її подання та відсутності жодних поважних причин пропуску цього строку.

Водночас, як наслідок, відмовляючи у задоволенні вимог про скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, суд, виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена правомірно, тому відсутні підстави для визнання її незаконною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом..

Положеннями ч. 6 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закону в редакції від 21 квітня 1999 року з наступними змінами) передбачений спеціальний порядок обчислення строків, а саме, що постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Божник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку (ч. 2 ст. 82 Закону в редакції від 21 квітня 1999 року з наступними змінами).

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що, якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З матеріалів справи вбачається, що 04 квітня 2011 року Центральним районним судом м. Миколаєва стягувачу ПАТ «УкрСиббанк» виданий виконавчий лист № 2 217/2011 на виконання рішення того ж суду від 13 січня 2011 року (рішення суду набрало законної сили 24 січня 2011 року) за яким, стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк»: заборгованості за кредитним договором №0 від 02 березня 2007 року в загальній сумі 208 922, 36 грн.; заборгованості за кредитним договором №0 від 02 серпня 2007 року в

-3-

загальній сумі 674 588, 17грн.; заборгованості за кредитним договором №1 від 05 лютого 2007 року в загальній сумі 72 350, 63 грн., а також по 975 грн. судових витрат, з кожного (а.с.2 т. 2).

Виконавчий лист було предявлено до виконання до Центрального відділу ДВС.

Згідно відміток державного виконавця у виконавчому листі, 24 лютого 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу за п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.2 т.2). Таке рішення державного виконавця боржник не оскаржував.

20 січня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» повторно предявило виконавчий лист до виконання. 22 січня 2015 року постановою державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_4 за цим листом та заявою вказаного в ньому стягувача ПАТ «УкрСиббанк» відкрито виконавче провадження.

29 січня 2015 року ОСОБА_2 отримав зазначену постанову (а.с.39 т.2). Тому слід вважати, що саме з цього часу боржник дізнався про відкриття виконавчого провадження. Проте, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 39 т.2), тільки 30 жовтня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду скаргу на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. При цьому, заяви про поновлення строку заявник не подавав та поважних причин, пропуску строку звернення до суду зі скаргою, не зазначив.

За такого, колегія суддів погоджується з висновками суду, що строк на оскарження боржником постанови про відкриття виконавчого провадження не підлягав поновленню, у зв'язку з чим, скарга ОСОБА_2 в цій частині підлягала залишенню без розгляду.

Посилання заявника на те, що представник Центрального відділу ДВС не брав участі у справі та не надав письмових заперечень за поданою скаргою щодо підставності повернення виконавчого документа, що на його переконання є сумнівним, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновок суду щодо пропуску заявником строку звернення до суду із скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження. До того ж, доводи апеляційної скарги про подачу заявником апеляційної скарги на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року про заміну сторони виконавчого провадження є необґрунтованими, оскільки стосуються вирішення іншого процесуального питання, яке виникло після відкриття виконавчого провадження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2015 року за постановою державного виконавця, стягнуто з боржника ОСОБА_2 виконавчий збір 92 412 грн. 99 коп. (а.с.40 т.2). Копію цієї постанови боржник отримав 12 лютого 2015 року та 13 лютого 2015 року звернувся до суду зі скаргою на цю постанову.

Обґрунтовуючи вимоги в частині оскарження цієї постанови, заявник посилався на незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження, яку, на його думку, винесено після спливу строку предявлення виконавчого документа до виконання.

Частиною 2 ст. 387 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновити його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 387 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

-4-

Частиною 1 статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Статтею 22 Закону передбачено строк пред'явлення виконавчих листів до виконання протягом року. За змістом ст. 23 Закону строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Як встановлено, 24 лютого 2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону, а із заявою про відкриття виконавчого провадження представник стягувача звернувся 20 січня 2015 року, тобто після переривання строку давності відповідно до вимог ст. 23 Закону.

Тому на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 22 січня 2015 року, строк давності предявлення виконавчого документа до виконання, який було перервано, не пропущено.

З урахуванням викладеного, доводи скарги про те, що стягувач пропустив строк предявлення виконавчого документа до виконання є безпідставними.

Інших підстав скасування цієї постанови державного виконавця заявник не зазначав.

Таким чином, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 387, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_5