Справа № 161/7204/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/41/17 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Осіпка В.В.

секретар судового засідання Шугалова О.М.,

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника третьої особи Кабінету Міністрів України - Бялої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міжнародний валютний фонд (представництво в Україні), Європейський Банк реконструкції і розвитку (представництво в Україні), Офіс ради Європи в Україні , Посольство Сполучених штатів Америки в Україні, Президент України Петро Порошенко, Верховна Рада України, Національний Банк України, Кабінет Міністрів України про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод, правочинів забезпечення за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представників позивачів - ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ "ОТП Банк" про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод, правочинів забезпечення - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представники - ОСОБА_4, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в даній справі задовольнити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом встановлено, що 03 серпня 2006 року між Акціонерним комерційний банком «Райффайзен банк Україна» - правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк»- далі ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-A00/126/2006, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику 61400,00 доларів США для купівлі нерухомого майна, які остання зобов'язувалась повернути до 02 серпня 2021 року.

Додатковим договором № 2 від 06.04.2009 року до Кредитного договору № ML-A00/126/2006 від 03 серпня 2006 року, який укладений між ЗАТ «ОТП Банк»- правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору: викласти п. 3 Частини №1 Кредитного договору в наступній редакції: «3.1 Договору, Сторони домовились, що на період з моменту підписання цього Додаткового договору до 06 квітня 2009 року для розрахунків процентів за користування кредитом буде використовуватись процентна ставка розмір та вид якої визначено умовами Кредитного договору. 3.2. На період з 06 квітня 2009 року до 06 листопада 2009 року для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка та в наступному розмірі: 7% річних. 3.4.На період з о6 листопада2009 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користуванням Кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в наступному розмір: 11, 54% річних.»

25 квітня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договорів № 3 до Договору № ML-A00/126/2006 від 03 серпня 2006 року, відповідно до якого сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору наступного змісту: «2.1.1. На період з 25 квітня 2014 року до 04 травня 2014 року для розрахунку процентів за користування Кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в наступному розмірі: 11,54% річних; 2.1.1.1 На період з 05 травня 2014 року до 04 жовтня 2014 року для розрахунку процентів за користування Кредитом договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в наступному розмірі: 6,5% річних; 2.1.1.1.1 На період з 05 жовтня 2014 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користуванням Кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в наступному розмір 11, 54% річних. А також даним договором викладено Графік Платежів в новій редакції ( Додаток № 1 до цього Додаткового договору).»

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі ст. ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Іпотека виникає на підставі, зокрема, договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ML-A00/126/2006 від 03 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML -А00/128/2006, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

За змістом даного договору іпотеки приватним нотаріусом, що посвідчував даний договір, було встановлено особи громадян, які підписали цей договір, встановлено їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність АКБ «Райфайзенбанк Україна» і повноваження його представників та належність іпотекодавцю нерухомості, що передавалась в іпотеку. З дослідженого судом апеляційної інстанції оригіналу даного договору такий скріплений підписами осіб, що його укладали, печаткою банку та посвідчений приватним нотаріусом з прикладенням круглої печатки.

Також, в якості забезпечення виконання зобов'язань по даному Кредитному договору 03 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - правонаступник ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-A00/114/2006.

06 квітня 2009 року укладено Додатковий договір № 3 до Договору поруки № SR-A00/114/2006, в частині сплати боржником відсотків за користуваня кредитними коштами.

13 червня 2006 року укладений Кредитний договорів № ML-A00/070/2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - правонаступник ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику 32500,00 доларів США з терміном повернення кредитних коштів до 11 червня 2021 року для купівлі нерухомого майна.

20 червня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до Кредитного договору № ML-A00/070/2006 від 13 червня 2006 року, за умовами якого сторони погодились внести зміни: виклавши термін «Нерухоме майно» частини № 1 Кредитного договору в наступній редакції: «Нерухоме майно: Магазин промислових товарів (літер А-5) загальною площею 97,00 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.»

З метою забезпечення зобов'язань між АКБ «Райффазен Україна»-правонаступник ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки PML-А00/071/2006 від 13 червня 2006 року, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Волинська область, АДРЕСА_2.

За змістом даного договору іпотеки приватним нотаріусом, що посвідчував даний договір, було встановлено особи громадян, які підписали цей договір, встановлено їх дієздатність, а також правоздатність та дієздатність АКБ «Райфайзенбанк Україна» і повноваження його представників та належність іпотекодавцю нерухомості, що передавалась в іпотеку. З дослідженого судом апеляційної інстанції оригіналу даного договору такий скріплений підписами осіб, що його укладали, печаткою банку та посвідчений приватним нотаріусом з прикладенням круглої печатки. Даний договір зареєстрований в реєстрі №4330.

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань по даному Кредитному договору 13 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» - правонаступник ПАТ «ОПТ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-A00/055/2006.

20 червня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено Додатковий договір № 1 до Договору поруки № SR-A00/055/2006 від 13.06.2006 року.

20.06.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-A03/109/2008 (а.с.8-9). За змістом п. 2 Кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит на наступних умовах: розмір та валюта кредиту - 101 500 доларів США., дата остаточного повернення кредиту - 19.06.2015 р. Пунктом 3 кредитного договору визначено , що сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка. Повернення кредиту та сплати відсотків здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів. (п.4 кредитного договору) (а.с.8).

20.06.2008 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір №3 до кредитного договору № ML-A03/109/2008, предметом якого була зміна розміру плаваючої процентної ставки (а.с.16-20). Додатковим договором №4 до кредитного договору № ML-A03/109/2008 сторони домовились, що на період з 25.04.2014 року по 24.09.2014 р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 13,89% річних (а.с.21-24).

Згідно з умовами кредитного договору № ML-A03/109/2008 від 20.06.2008 р. позивач ОСОБА_1 зобов'язалась прийняти, належним чином використовувати й повернути Банку кредитні кошти у строки, зазначені в ньому (зокрема п.1.6 Частини 2 Кредитного договору)(а.с.16), а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в поряду та на умовах, що визначені в п.п. 1.4, 1.5 кредитного договору(а.с.11)

З метою забезпечення зобов'язань за Кредитним договором № ML-A03/109/2008 від 20.06.2008 року та Кредитним договором № ML-A00/070/2006 від 13 червня 2006 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки від 20 червня 2013 року № PML-А03/109/2008/1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою : магазин промислових товарів /літер А-5/ загальною площею 97,00 кв .м., АДРЕСА_2.

За умовами кредитних договорів вбачається, що кошти були наданні на придбання нерухомого майна. Таким чином, оспорювані кредитні договори є договорами споживчого кредиту.

Підставами для визнання оспорюваних договорів недійсними, позивачі зокрема зазначали про їх невідповідність вимогам законодавства та несправедливість його умов.

Однак такі твердження позивачів спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.(ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ( 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При укладенні кредитних договорів, а в подальшому додаткових договорів до них, сторони узгодили всі істотні умови. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталася до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання їй докладнішої інформації.

Умови укладених між банком та позивачами кредитних договорів були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини відповідачем не подавались.

При цьому протягом тривалого часу ОСОБА_1 виконувала умови договору, сплачувала усі платежі, отже схвалила умови договору.

Позивачами не доведено, що умови укладених між сторонами договорів є несправедливими.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведеної правової норми, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладених сторонами кредитних договорів ( додаткових договорів) не вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містять вони і будь-яких інших несправедливих умов.

Перед підписання кредитних договорів позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти їх з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач також могла отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку.

Доводи позивача про те, що оспорювані кредитні договори та додаткові угоди до них укладені з порушенням ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки укладені в іноземній валюті та вкрай на невигідних умовах для них є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах Закону, що регулюють дані правовідносини, виходячи з наступного.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 192 ЦК України).

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч. 1, 3ст. 533 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.( ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст. 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати.

Виходячи із загальних умов укладених між сторонами кредитних договорів, ними досягнуто домовленості щодо істотних умов, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Відповідно до п. 7.2. Кредитних Договорів сторони підтвердили, що будь-які умови цього Договору є істотними і підлягають виконанню в порядку передбаченому цим Договором.

Крім того, на час укладення кредитних договорів 08 листопада 2006 року у ЗАТ «ОТП Банк» була наявна банківська ліцензія, видана Національним банком України на здійснення банківських операцій з валютними цінностями та дозвіл від 08 листопада 2006 року з додатком до нього, в якому наведено перелік операцій, що має право здійснювати банк з валютними цінностями (а.с.113-118).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування кредитних договорів.

Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

У справі, яка є предметом перегляду, оспорювані кредитні договори укладались сторонами у 2006, 2008 роках. На час укладення цих кредитних договорів Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Додаткові угоди, які укладались у 2013 році не стосувались тіла кредиту та не надавали позивачу ОСОБА_1 нових кредитних коштів в іноземній валюті, а врегульовували питання зміни самої процентної ставки за користування кредитними коштами, що в свою чергу не є порушення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживач.».

Крім того відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» ( в редакції чинній на момент укладання оспорюваних Кредитних договорів), споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідна правова норма надає право Позичальнику відмовитись від кредиту, в матеріалах справа відступні відомості про те, що з такою заявою позивачі звертались до Банку та Баком їм було відмовлено.

В позовній заяві, а також в апеляційній скарзі позивачі вказують на ту обставину, що вони ніяким чином не пов'язані з ПАТ «ОТП Банк» , оскільки договори укладались з АКБ «Райффайзенбанк Аваль», а тому договори, які були укладені між ними та ПАТ «ОТП Банк» є недійсними.

В матеріалах даної цивільної справи міститься копія Статуту Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», який затверджений рішенням Акціонера № 67 від 16 лютого 2015 року, в статті 1 Загальні Положення передбачено: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»- є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна». Банк був створений у формі акціонерного товариства закритого типу на підставі Договору про створення та діяльність акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна від 13 листопада 1997 року та рішення Установчих зборів Банку від 28 листопада 1997 року та зареєстрований Національним банком України 2 березня 1998 року Згідно з рішенням позачергових Загальних зборів Акціонерів від 09 жовтня 2006 року ( Протокол № 40) Банк змінив свою назву з Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» на Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк». З метою приведення Статуту у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року № 514-VI та згідно з рішенням Загальних зборів Акціонерів від 23 квітня 2009 року (Протокол № 53) Банк змінив назву з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОПТ Банк» ( а.с.119-120).

Крім визнання кредитних договорів недійсними позивачі просять визнати договори поруки недійсними.

Відносини, пов'язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв'язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільний кодекс не визначає переліку істотних умов, які повинен містити договір поруки.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести:

- визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо;

- обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;

- відомості про сторони: кредитора і поручителя;

- відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК).

Оспорювані договори поруки особисто підписані ОСОБА_2, оскільки дана обставина останнім не спростовувалась, містять всі істотні умови, які необхідні для укладання даного виду правочину, крім того як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються наведеними обставинами справи та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовивши у задоволені вимог про визнання кредитних договорів недійсними та додаткових договорів до них, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів іпотеки, про похідний характер яких вказували позивачі, заявляючи вимоги про їхню недійсність.

Крім того, слід зауважити, що подавши заяву № 2 про зміну предмету позовних вимог ( а.с.171-172) позивачі обмежились лише перерахунком укладених між ними та відповідачем кредитних договорів, додаткових договорів, договорів поруки та іпотеки. При цьому дана заява не містить жодного обґрунтування та підстав визнання цих договорів недійсними, або ж вказівки про те, які норми матеріального права порушенні при їх укладенні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а в основному зводяться до характеристики судді суду першої інстанції, що постановив рішення, яке оскаржується позивачами.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників - ОСОБА_4, ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: