АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/653/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

за участю:

відповідача ОСОБА_6

представників відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представників ОСОБА_9, ОСОБА_6 ОСОБА_8, ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, зустрічним позовом ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року з позов звернувся ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги мотивуючи тим, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 01.09.2008 р. було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56 420 доларів США.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки від 01.09.2008 р.

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобовязань з повернення кредиту та процентів за його використання банк заявив вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка не була виконана відповідачами. У зв'язку з цим банк звернувся до суду з позовом з вимогою про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитом та процентам в розмірі 48 770,44 дол. США та пені в сумі 22 720,65 грн. і стягнення з відповідачів судових витрат з оплати судового збору.

У листопаді 2016 року з зустрічним позовом звернувся ОСОБА_6Г до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою (а.с. 220 -222 т.1).

Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 01.03.2013 р. між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою змінено схему погашення кредиту на ануїтетну та встановлено обовязок позичальника погашення кредиту шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 532 дол. США на місяць. Також зазначеною додатковою угодою було змінено умови нарахування відсотків на прострочену суму основного боргу і передбачено нарахування подвійної відсоткової ставки на таку суму, що свідчить про збільшення обсягу зобовязання позичальника, а відтак потребує обовязкового погодження поручителя на такі зміни. Додаткову угоду №1 від 01.03.2013 р. до договору поруки, яка передбачає згоду поручителя на зміну умов кредитного договору від 01.09.2008 р., ОСОБА_6 не підписував, оскільки наявний на цій угоді підпис зроблений не ним, а іншою особою, а тому вважає, що його порука є припиненою.

Тому, ОСОБА_6 просив визнати поруку ОСОБА_6 за договором поруки № 226732 від 01.09.2008 року припиненою та призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. В послідуючому, в судовому засіданні представник ОСОБА_6 ОСОБА_8 заявила про залишення без розгляду даного клопотання і її заява була задоволена.

У грудні 2016 року з зустрічним позовом звернувся ОСОБА_9 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними (а.с. 34-64 т. 2).

Свої вимоги мотивовано тим, що кредитний договір ним було укладено під впливом обману з боку позивача, оскільки останнім порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів та не надано позичальнику в письмовій формі обєктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, інформації про наявні інші форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, яким забезпечується зобовязання позичальника, податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, валютні ризики та інше. Також зазначив про порушення банком вимог щодо недопустимості надання споживчих кредитів в іноземній валюті та без отримання індивідуальної ліцензії на операцію кредитування, що свідчить про те, що укладений правочин порушує публічний порядок, а тому є нікчемним. Крім того, ОСОБА_9 зазначив про несправедливість умов договору по відношенню до нього в частині його відповідальності.

Тому, ОСОБА_9 просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 01.09.2008 р., додаткові угоди до цього договору №1 від 21.06.2010 р., №2 від 01.03.2013 р., та договори в забезпечення виконання кредитних зобовязань договір поруки №226732 від 01.09.2008 р. та іпотечний договір від 01.09.2008 р., як такі що вчинені під впливом обману.

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуту солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01.09.2008р. в розмірі 47 706,44 дол. США та пеню в розмірі 22 720,65 грн.

Додатково стягнуто з ОСОБА_9 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0 від 01.09.2008р. в розмірі 1 064 дол. США.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою та вимог ОСОБА_9 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» по

1 788 грн. з кожного, в якості відшкодування судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції у січня 2017 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6, через своїх представників ОСОБА_8 та ОСОБА_7, звернулися з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» - відмовити повністю, а позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 01.09.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_9 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк зобовязувався надати відповідачеві кредит в іноземній валюті в сумі 56 420 дол. США (т.1 а.с.5-6).

Умовами кредитного договору передбачено, що банк надає кредит 01.09.2008 р. у вигляді одного траншу в розмірі 56 420 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника №0800 в банку (п..1.2.1-1.2.5 договору). Сторони визначили цільове використання кредиту для особистих потреб позичальника, а саме придбання житла (п.1.2.6). Процентна ставка за кредитом складає 12,5% річних (п.1.2.9).

Повернення кредиту мало здійснюватись згідно графіку погашення кредиту, який є додатком №1 до договору, у строк до 31.08.2029 р. (п.1.2.8) (а.с.7-12 т.1).

Сплату відсотків за користування кредитом встановлено з 01 по 20 число кожного місця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (п.1.2.10).

Сторони визначили, що кредитний договір укладений на умовах споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «УкрСиббанк» (Протокол №243 від 21.08.2008 р.) (а.с.13-25 т.1).

При укладанні договору сторони погодили графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, що є додатком №2 до договору і є його невідємною частиною (а.с.150-154 т.2).

01.09.2008 р. в забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки №226732 (а.с.29-31 т.1). Умови зазначеного договору поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя перед банком за невиконання позичальником усіх його зобовязань (п.п.1.1, 1.4 договору поруки). Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобовязань позичальника.

01.09.2008 р. ПАТ «УкрСиббанк» на поточний рахунок №0800, відкритий на ім'я ОСОБА_9, було зараховано кредитні кошти в розмірі 56 420 дол. США, що еквівалентно 273 422,60 грн., що підтверджується меморіальним ордером № (а.с.89 т.2).

01.09.2008 р. ОСОБА_9 уклав із ОСОБА_10 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вартість квартири за договором визначена в розмірі 341760грн з визначенням еквіваленту в доларах США 70000. При цьому п.2.3 цього договору сторони обумовили, що на момент укладання договору ОСОБА_9 передав продавцю суму коштів, що еквівалентна 14000 дол., а іншу частину в еквіваленті 56000 дол. він зобовязується передати протягом одного банківського дня після підписання цього договору. Представник відповідача визнала ту обставину, що ОСОБА_9 своєчасно і в повному обсязі розрахувався за купівлю квартири і на теперішній час є її власником, хоча наполягала на тому, що такий розрахунок був проведений не за рахунок кредитних коштів. Натомість аналіз змісту кредитного договору від 01.09.2008 р. (п.п.1.2.6, 2.1) свідчить, що метою отримання кредиту було придбання ОСОБА_9 саме цієї квартири, про що свідчить зазначення її в кредитному договорі в якості предмету застави на його забезпечення. Отже здійснення ОСОБА_9 розрахунку за купівлю квартири є свідченням того що після 01.09.2008 р. в нього були в наявності кошти, що еквівалентні сумі в 56000 дол. США.

21.06.2010 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту, яким сторони змінили строк сплати процентів і визначили, що сплата процентів здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти (а.с.26 т.1).

01.03.2013 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту, яким сторони змінили умови виконання кредитних зобовязань і визначили, що погашення кредиту та сплата відсотків з 01.03.2013 р. відбуватиметься шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі по 532 дол. на місяць (а.с.27-28 т.1). Пунктом 1 цієї угоди передбачено, що в системі обліку банку реєстраційний номер кредитного договору може бути змінений з 0 на 1. Цією ж угодою сторони визначили новий графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту (а.с.156-159 т.2).

01.03.2013 р. між банком та ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки від 01.09.2008 р., яким поручитель погодився із змінами, внесеними до основного кредитного договору (а.с.32 т.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що твердження ОСОБА_6 щодо того, що він не підписував додаткова угоду № 1, є необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Встановлено, що при поданні 22.11.2016 року зустрічного позову про визнання поруки такою, що припинена, ОСОБА_6 ставилась вимога про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи. (т.1 а.с.220-222).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.11.2016 року зусрічний позов ОСОБА_6 прийнятий до спільного розгляду з первинним позовом (т.1 а.с.225).

Згідно журналу судового засідання від 22.11.2016 року, судом зазначено, що в зустрічному позові заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи. (т.1 а.с.226 зворот).

Відповідно до журналу судового засідання від 05.01.2017 року, судом, при встановленні порядку судового засідання, було ухвалено дослідити усі наявні в матеріалах справи письмові докази, заслухати додаткові пояснення, потім вирішити питання про необхідність призначення судової почеркознавчої експертизи. (т.2 а.с.172 зворот).

В послідуючому суд переходив до вирішення клопотання про необхідність призначення судової почеркознавчої експертизи, і оскільки представник відповідача ОСОБА_8 просила залишити дане клопотання без розгляду, суд першої інстанції, заслухавши думку учасників процесу, ухвалив залишити дане клопотання без розгляду. (т.2 а.с.173).

Натомість факт укладання такої угоди поручитель визнавав звертаючись до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, що вбачається з описової частини рішення цього суду від 15.08.2016 р. (а.с.163-167 т.1), яке набрало законної сили. А отже колегія суддів приходить до висновку, що факт підписання ОСОБА_6 додаткової угоди №1 від 01.03.2013 р. є доведеним.

Як вбачається з наданих позивачем довідок-розрахунків заборгованості в період з вересня 2008 р. по червень 2014 р. (а.с.56-57, 58-61 т.1) позичальником не було допущено прострочень щомісячних платежів з повернення кредиту та відсотків за його користування, за виключенням кількох випадків. Натомість, починаючи з червня 2014 р. ОСОБА_9 систематично не здійснював належних щомісячних платежів на погашення кредитної заборгованості (а.с.62-65 т.1).

26.02.2015 р. банк надіслав вимогу відповідачам про погашення простроченої заборгованості в сумі 667,83 дол. США за кредитом та 3 585,74 дол. США за процентами протягом 31 календарного дня з дати одержання вимоги, а у випадку нездійснення такого погашення, то з наступного дня після закінчення цього строку вимагав дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів за його користування в сумі 46 931,35 дол. США. Дані вимоги задоволеними не були.

Відповідно до наданих банком розрахунків, у зв'язку з порушенням ОСОБА_9 своїх кредитних зобовязань станом на 27.05.2015 р. утворилась заборгованість в розмірі 48 770,44 дол. США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 43 345,61 дол. США, за відсотками 55 424,83 дол. США. Також банком розраховано пеню відповідно до п.4.1 Правил споживчого кредитування позичальників, в розмірі 22 720,65 грн., яка складається з пені за несвоєчасне погашенню кредиту 3 570,01 грн., відсотків 19 150,64 грн. (а.с.66 т.1).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

У частині 1 статті 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З частини 1 статті 625 випливає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У Постанові від 10 лютого 2016 року по справі № 6-1680 цс15, Верховний Суд України висловив правову позицію, що якщо у кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобовязання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

В постанові від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16, Верховний Суд України визначив, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до розяснень, викладених у п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, позивач має банківську ліцензію №75 від 24.12.2001 р. та дозвіл на здійснення валютних операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с.67-70 т.1), а тому колегія суддів не вбачає порушення зі сторони банку, щодо видачі кредиту в іноземній валюті та стягнення заборгованості за даним кредитом в іноземній валюті.

Також суд першої інстанції ухвалюючи рішення прийшов до обґрунтованого висновку, що банком на момент укладання кредитного договору належним чином забезпечено інформування позичальника про усі істотні умови надання кредитної послуги (графік погашення кредиту, сукупну вартість кредиту погоджено з позичальником).

Щодо договору поруки, то вже встановлено, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню факт підписання ОСОБА_6 додаткової угоди до договору поруки.

Крім того, п.2.1 договору поруки від 01.09.2008 р. поручитель погодився із тим, що до основного договору можуть вноситись зміни без додаткового погодження з ним. Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги по зустрічному позову ОСОБА_6 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст.554 ЦК поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 29.06.2016 р. по справі №6-272цс16.

Кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором (оскільки відповідальність поручителя наступає у разі порушення зобовязання позичальником), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Крім того, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Зазначена правова позиція викладена у постановах ВСУ від 11.11.2015 р. по справі №6-2056цс15, від 09.09.2015 р. по справі №6-933цс15.

Банк предявив вимогу до поручителя 26.02.2015 р. шляхом направлення її в письмовому вигляді, а тому зобовязання поручителя охоплюється шестимісячний період, що передує цьому строку, тобто з 26.08.2014 р.

Тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, щодо періодичних платежів, які був зобовязаний здійснити позичальник у червні та липні 2014 р. (два платежі по 532 дол. США) припинилася, а вимога кредитора про дострокове виконання основного зобовязання за кредитним договором заявлена поза межами строку поруки.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду і не впливають на законність рішення суду першої інстанції.

Крім того, доводи апелянта, що судом першої інстанції не було досліджено оригінали документів (кредитний договір, додаткові угоди, договір поруки) є безпідставними, оскільки з журналу судового засідання (а.с.171-173 т.2) вбачається, що представники відповідачів по первісному позову просили залишити без розгляду клопотання про витребування оригіналів документів.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, при відповідності висновків суду обставинам справи, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 січня 2017 року залишає без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_9, ОСОБА_6 ОСОБА_8, ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, зустрічним позовом ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :