САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/859/14-ц
Провадження №2/726/42/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Сківернічук А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Чернівецька філія Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк" про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільної сумісною власністю та поділ майна подружжя, суд-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя в якому вказує, що заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.03.2014 року, шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Від шлюбу мають спільних дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактичних шлюбних відносин з відповідачем ОСОБА_2 не підтримує і спільного господарства не веде з січня 2014 року.

Вказує, що після укладення з відповідачем ОСОБА_2 шлюбу вони проживали у її батьків за адресою м. Чернівці вул. Стефаника 90, але підшукували собі для придбання житло. Також зазначає, що у довіднику „Від і до у серпні 2012 року знайшли оголошення про продаж квартири АДРЕСА_1 за ціною 40000,00 доларів США, і надалі з відповідачем ОСОБА_2 оглянули цю квартиру та домовились з відповідачем ОСОБА_3 придбати її за 37000,00 доларів США, з виплатою коштів за придбання квартири частинами. У вересні 2012 року вони з відповідачем ОСОБА_2 та їхніми дітьми переїхали проживати у квартиру ІНФОРМАЦІЯ_3. Частину коштів для придбання квартири у вересні 2012 року відповідач ОСОБА_2 зняв з свого депозитного рахунку, а також для остаточного розрахунку за придбану спірну квартиру позивачем з власного рахунку у травні 2013 року були зняті кошти в розмірі 9159,81 грн. Посилається на те, що як вбачається із виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_2 у Чернівецькій філії ПАТ КБ „Приватбанк перед купівлею квартири 24.09.2012 року та в послідуючі дні він зняв з особового рахунку 167236,00 грн. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 30.11.2012 року поїхав до нотаріуса укладати договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири з відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і як він повідомив їй цей договір був укладений, однак копію договору їй відповідач не надав. Як позивачу стало відомо зі слів відповідача ОСОБА_2 у січні 2014 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за відповідачем не на підставі договору купівлі-продажу, а у відповідності до договору дарування від 30.11.2012 року укладеного між відповідачем ОСОБА_2 (обдаровуваний) та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (дарувальники), вищезазначений правочин посвідчений 30.11.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 Зазначає, що цей договір дарування був укладений між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, зовсім сторонніми для них особами, з якими вони познайомилися тільки при огляді спірної квартири наприкінці серпня 2012 року. Також в позовній заяві зазначає, що під час шлюбу на депозитний рахунок на імя відповідача ОСОБА_2 у Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк були вкладені кошти на рахунок відповідача ОСОБА_2 в розмірі 10183,74 грн., і позивач вважає, що ця сума підлягає поділу між ними.

На підставі викладеного, позивач просить визнати договір дарування спірної квартири АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4О, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 30.11.2012 року, удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне майно подружжя, виділивши їй та визнавши за позивачем враховуючи інтереси малолітніх дітей, відступивши від рівності часток у майні подружжя, виділити ОСОБА_1 та визнати її право власності на 2/3 ідеальних часток в квартирі АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно, виділити ОСОБА_2 та визнати його право власності на 1/3 ідеальної частки в квартирі АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обємі та надали пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_2, його представник позов не визнали, подали до суду заперечення на позовну заяву, вказавши, що шлюбних стосунків з позивачкою не підтримує з 2014 року, а 05.03.2015 року заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що дійсно за час шлюбу вони проживали у батьків позивачки за адресою: м. Чернівці по вул. Стефаника за № 90 та підшукували житло для окремого проживання, проте ті обставини, що житло вони знайшли через засоби масової інформації не відповідають дійсності, оскільки вказане житло йому подарували добре знайомі для нього люди. Сама по собі виписка, які свідчить про зняття готівки від 07.05.2013 року в розмірі 9159,81 гривень, не свідчить про передачу вказаних коштів йому чи дарувальникам. Також при укладені договору дарування, відповідно не була потрібна згода дружини, саме тому він не вважав за потрібне її викликати до нотаріуса. Враховуючи викладене категорично заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 ОСОБА_4, не зявились, однак скерували до суду письмові заяви з проханням справу розглянути без їхньої участі. В своїх заявах вказують, що всі вони, як сторони договору дарування (дарувальники) підтверджують укладення саме договору дарування вказаного нерухомого майна та вважають, що відсутні підстави для оскарження такого договору та задоволення позовних вимог позивача, оскільки вони є безпідставними. Суду, у звязку із відсутністю в судовому засіданні вказаних відповідачів, не виявилось можливим вислухати їхні пояснення та встановити підстави, причини, мотиви та належне обгрунтування передачі в дар нерухомого майна ОСОБА_2, з яким вони не перебували в родинних стосунках. Однак, суд за своїм власним переконанням, яке ґрунтується на всебічному та обєктивному аналізі поведінки відповідачів, які не обґрунтовуючи поважності причин своєї неявки в судове засідання, неодноразово уникають судові засідання з метою не надання пояснень у справі, приходить до висновку, що така поведінка обрана, як позиція підтримки доводів ОСОБА_2 про правомірність укладення договору дарування та свідчить про небажання давати пояснення відповідаючи на прямі запитання, які можуть бути поставлені їм учасниками судового засідання, з метою приховування реальних обставин, які мали місце при виникненні вказаних правовідносин між ними та ОСОБА_2

Третя особа ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що 30.11.2012 року, до неї, як до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу, зявились ОСОБА_3, ОСОБА_5 ОСОБА_4 а також ОСОБА_2 з метою укладення між ними договору дарування квартири АДРЕСА_1. Такий договір було укладено та посвідчено нею. Про будь-які інші обставини їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10, в судовому засіданні пояснила, що проживає поруч зі спірною квартирою та їй відомо, що вказана квартира продавалася починаючи з 2010 року, на її огляд неодноразово приходили покупці. Наприкінці серпня 2012 року до цієї квартири навідалися відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1, оглядали квартиру, спілкувалися з відповідачем ОСОБА_3 До цього часу відповідача ОСОБА_2 та позивачку ОСОБА_1 у помешканні відповідачів ОСОБА_3 вона жодного разу не бачила. У вересні 2012 року відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 разом з двома дітьми переїхали проживати у квартиру ІНФОРМАЦІЯ_3.

Свідок ОСОБА_11, який є батьком ОСОБА_1, в судовому засіданні пояснив, що після укладення шлюбу його дочка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали в його будинку за адресою м. Чернівці вул. Стефаника 90, однак підшукували собі для придбання інше житло. Після того, як вони придбали цю квартиру, відповідач ОСОБА_2 приходив до нього наприкінці 2012 року і просив позичити кошти для остаточного розрахунку за придбану квартиру, однак в звязку з відсутністю коштів, він відмовив відповідачу ОСОБА_2 Про те, що був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу цієї квартири, він дізнався тільки зі слів дочки ОСОБА_1 у січні 2014 року. Коли відповідач ОСОБА_2 проживав разом з позивачкою у його будинку він жодного разу не казав, що він знайомий з сімєю ОСОБА_3, підтримує з ними дружні стосунки і про їх намір подарувати йому квартиру.

Свідок ОСОБА_12, який є родичем та другом дитинства відповідача ОСОБА_2, в судовому засіданні вказав, що позичав останньому кошти на придбання квартири, будинку чи земельної ділянки в розмірі 150000,00 грн. На теперішній час всі позичені кошти ОСОБА_2 йому повернув.

Свідок ОСОБА_13, сусід колишнього подружжя ОСОБА_2, в судовому засіданні пояснив, що знав, що вони мали намір придбати житло та знайшли вказану квартиру в газеті «Від і До». ОСОБА_2 навіть хотів взяти у борг кошти, однак в той момент коштів у ОСОБА_13 не було. Потім раптово ОСОБА_3 подарували ОСОБА_2 квартиру. До того ні він ні ОСОБА_2 їх не знав.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін та свідків, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно заочного рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.03.2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно свідоцтва про народження серії 1-МИ № 162894 від 10.07.2012 року, вбачається, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно свідоцтва про народження серії 1-МИ № 100762 від 14.07.2009 року, вбачається, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 30.11.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, вбачається, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі. Таким чином суд вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, який укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, необхідно визнати удаваним правочином, та визнати, що насправді був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, і ця квартира входить до обсягу спільної сумісної власності подружжя, і відповідно - підлягає поділу між сторонами. Такий висновок судом зроблено у звязку із наступним.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним,

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин,

3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Як встановлено постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-102цс16, відповідач ОСОБА_3, даючи свої пояснення у сіді першої інстанції пояснив, що він дійсно давав оголошення про продаж вказаної квартири. Таким чином останній виступав у ролі продавця та мав внутрішню волю на настання між ним та покупцем правовідносин з купівлі-продажу.

Окрім того, як вбачається з виписок з рахунку в Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк частину коштів для придбання спірної квартири в розмірі 167236,00 грн. у вересні 2012 року відповідач ОСОБА_2 зняв з свого депозитного рахунку, а також для остаточного розрахунку за придбану спірну квартиру позивачем з власного рахунку у травні 2013 року були зняті кошти в розмірі 9159,81 грн. Такі дії відповідача, на переконання суду, свідчать про його підготовку до реалізації своїх намірів купівлі-продажу майна. Зважаючи, що іншого майна відповідач не придбавав, суд вважає, що вказаними коштами відповідач мав намір здійснити розрахунок за придбану квартиру. Про такі його наміри свідчить і свідок ОСОБА_12, який вказав, що позичив ОСОБА_14 грошові кошти для придбання останнім нерухомого майна. Такі обставини спростовують позицію відповідачів про намір укласти договір дарування, оскільки такий договір є безоплатним та у випадку його укладання, ОСОБА_2 не вчиняв би дії спрямованих на акумулювання грошових коштів.

Судом береться до уваги також аудіозапис розмови позивача з стороною договору дарування ОСОБА_5, в якому вона зазначає, що спірна квартира була продана за суму понад тридцять тисяч, а чого був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу квартири, вона не знає.

Взявши до уваги вказані обставини у їх сукупності, їх аналіз та всебічна оцінка, взаємозвязок вказаних доказів із наслідками, враховуючи пояснення свідків, які повідомили про відомі їм обставини справи, в ході судового розгляду можна переконливо стверджувати про доведеність того факту, що ОСОБА_14 та дарувальники (за договором дарування) мали намір, волевиявлення, внутрішню волю та її спрямованість на виникнення між ними правовідносин із купівлі-продажу нерухомого майна, однак з метою приховання своїх реальних намірів та фактично наступивших правовідносин, уклали договір дарування. Судом не знайдено підстав, мотивів та причин, які б спонукали дарувальників безоплатно передати у власність ОСОБА_2 спірне майно, уклавши із ним договір дарування.

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 65 Сімейного кодексу України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 Сімейного кодексу України передбачає визначення розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зважаючи на ту обставину, що з позивачем ОСОБА_1 проживають двоє їхніх малолітніх дітей, суд при поділі майна подружжя в інтересах дітей відступає від рівності часток при поділі майна подружжя.

Суд приходить до висновку, що до складу спільної сумісної власності входить квартира АДРЕСА_1, яка була придбана в період шлюбу.

Що стосується коштів на рахунку відповідача ОСОБА_2 в Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк в розмірі 10183,74 грн., суд вважає, що вони не входять до складу спільної сумісної власності подружжя, оскільки цей рахунок є спеціалізованим «копілка» для сплати аліментів на неповнолітню дитину відповідача ОСОБА_2 від першого шлюбу, отже не підлягають поділу між подружжям.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 202, 203, 235, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Чернівецька філія Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6 30.11.2012 року, удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка придбана під час шлюбу.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне майно подружжя наступним чином:

- в інтересах малолітніх дітей, відступивши від рівності часток у майні подружжя, виділити ОСОБА_1 та визнати її право власності на 2/3 ідеальних часток в квартирі АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно;

- виділити ОСОБА_2 та визнати його право власності на 1/3 ідеальної частки в квартирі АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно.

Стягнути з ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 8172,62 грн. судового збору та 1200,00 грн. витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_15