Справа №592/7866/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Фоменко І. М.
Номер провадження 22-ц/788/213/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Сумської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1

Зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення обмежився лише допитом свідка ОСОБА_5 - брата позивача, який є зацікавленою особою по справі, проте, інших доказів стосовно непроживання ОСОБА_3 в спірному будинку протягом більше року без поважних причин суду надано не було.

До того ж, як зазначає відповідач, суд безпідставно не врахував тих обставин, що вона весь той час, протягом якого нібито не проживала в будинку, фактично там мешкала, за свої кошти зробила певні покращення в житловому будинку, а також у неї в той період виникали сварки з позивачем, про що свідчать надані нею належні докази.

Позивач ОСОБА_4 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому, посилаючись на норми цивільного законодавства, вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Отже, він просить рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_4 та його представника адвоката ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 після смерті 16 жовтня 2013 року матері ОСОБА_8 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2015 року (а.с.5, 11-13), право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.6).

Довідкою управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» від 28 серпня 2016 року та копією будинкової книги підтверджується те, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_9 (батько), ОСОБА_5 (брат) та ОСОБА_3 (тітка, з 23 жовтня 2012 року) (а.с.7-10, 14).

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, суд першої інстанції, керуючись ч.2 ст.405 ЦК України, виходив з того, що вона хоча і залишається зареєстрованою в будинку АДРЕСА_1 але там не проживає більше року без поважних причин, тобто більш, ніж передбачено чинним законодавством. Також суд вказав, що ніяких перешкод у користуванні житлом позивач їй не чинив, замки не міняв, речей відповідачки у будинку немає, комунальні послуги вона не сплачує, спірним житлом не цікавиться. Крім того, суд послався на те, що ніякої домовленості між відповідачкою та новим власником житла щодо користування будинком не було встановлено.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт реєстрації відповідачки у будинку порушує право позивача, як власника нерухомого майна, вільно ним користуватись, тому визнав відповідачку такою, що втратила право на користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.

Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Отже, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 набула право користування житлом за життя колишнього власника спірного житлового будинку, то після смерті сестри, як колишнього власника того нерухомого майна, відповідачка втратила таке право.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки право члена сім'ї власника будинку на об'єкт власності, в тому числі і право користування спірним будинком, є похідним від прав самого власника цього будинку, тому внаслідок припинення права власності ОСОБА_8 на спірне нерухоме майно припинилось і право користування ним у відповідачки.

Доводи, які були наведені відповідачкою в апеляційній скарзі з приводу того, що вона останній рік мешкала в будинку АДРЕСА_1 провела за свої кошти водопостачання до будинку та здійснила ремонт деяких приміщень згідно чинного законодавства не можуть бути підставою для збереження права користуванням житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку.

Частиною 4 ст.156 ЖК України передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.

Отже, з припиненням права власності ОСОБА_8 на жиле приміщення член її сім'ї ОСОБА_3 також утратила право користування цим житлом.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідачка, як особа, що утратила право користування спірним жилим приміщенням, але продовжувала бути зареєстрованою в тому місці проживання і, тим самим, чинила перешкоди новому власнику того нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, так як суд, розв'язуючи заявлені вимоги, вийшов за межі позову і помилково застосував до встановлених правовідносин ч.2 ст.405 ЦК України, що не входило до предмета позову, а відтак, і доводи апеляційної скарги зводились до спростування висновків суду стосовно застосування ч.2 ст.405 ЦК України.

У зв'язку з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи рішення суду першої інстанції необхідно скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.1, 3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди для ОСОБА_4 щодо його прав власника в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 шляхом визнання її втратившою право користування вказаним жилим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -