АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТАКИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача Зіміна М.В.

представника ОСОБА_2- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Універсам «Київ» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Київська міська рада, Департамент державних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державна інспекція сільського господарства, Департамент державної архітектурно - будівельної інспекції України, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об'єкту самочинного будівництва, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа №753/15291-16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/3911/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Л.К. Леонтюк
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач

У серпні 2016 року ПрАТ «Універсам «Київ» звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: Київська міська рада, Департамент державних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державна інспекція сільського господарства, Департамент державної архітектурно - будівельної інспекції України про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об'єкту самочинного будівництва, мотивуючи тим, що 14 червня 1996 року між ЗАТ «Універсам «Київ» (ПрАТ «Універсам «Київ») та Київською міською державною адміністрацією було укладено Договір на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) № 90 - 5 - 00008. За умовами Договору оренди, ПАТ «Універсам «Київ» отримало у тимчасове довгострокове користування на 49 років земельну ділянку, площею 7 761 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1. Наприкінці 2008 року, використовуючи тимчасову відсутність посадових осіб позивача, посадові особи (або за їх участі) ТОВ «Сінкмас Груп» самовільно зайняли частину вище вказаної земельної ділянки площею 163, 5 кв.м. та здійснили на ній самочинне будівництво, чим порушили права позивача передбачені положеннями статті 95 Земельного кодексу України, а також вимоги статей 3. 34, 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». У подальшому, з метою створення видимості законності своїх дій, посадовими особами ТОВ «Сінкмас Груп» та ОСОБА_2 було ініційовано звернення з надуманим позовом, зокрема, про визнання права власності на самовільно збудовані приміщення до Дніпровського районного суду м. Києва, рішенням якого від 16 квітня 2009 року (справа № 2-1595/1) позов було задоволено, було визнано право власності на самовільно збудовані приміщення за ТОВ «Сінкмас Груп». Користуючись необізнаністю позивача про наявність судового рішення ТОВ «Сінкмас Груп», в особі директора Бринзак С.І., у присутності приватного нотаріуса Ганчук Ю.Я., та відповідачів ОСОБА_11 і ОСОБА_4, уклали між собою Договір купівлі - продажу нежилих приміщень від 24 червня 2009 року, за яким ТОВ «Сінкмас Груп» продало об'єкт самочинного будівництва ОСОБА_11 і ОСОБА_4. Дізнавшись у квітні 2012 року про наявність такого рішення, позивач звернувся з відповідною скаргою до Апеляційного суду м. Києва, який своїм рішенням від 06 вересня 2012 року скасував рішення суду першої інстанції. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою від 06 листопада 2012 року залишив рішення суду апеляційної інстанції без змін. У зв'язку з чим, позивач просив зобов'язати ОСОБА_11 та ОСОБА_4 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться у користуванні ПрАТ «Універсам «Київ» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно побудованих нежитлових приміщень прибудови до громадської будівлі « Універсам «Київ».

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року задоволено позов ПрАТ «Універсам «Київ». Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться у користуванні ПрАТ «Універсам «Київ» за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно побудованих нежитлових приміщень прибудови громадської будівлі «Універсаму «Київ». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, оскільки рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процессуального права. Вказала на те, що норми матеріального права, на підставі яких суд ухвалив рішення про задоволення позову, не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, а саме ч.4 ст. 376 ЦК України. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку що право власності на спірні нежитлові приміщення прибудови було зареєстровано за відповідачами на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16.04.2009 року та що спірні нежитлові приміщення прибудови є об'єктом самочинного будівництва, збудованим відповідачами. Вважає, що оскільки відповідачі придбали вже зведені спірні нежитлові приміщення прибудови за відплатним договором, будь - які правові підстави для покладення на них обов'язку зі знесення цього майна відсутні. Не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин та зобов'язання відповідачів знести спірні нежитлові приміщення прибудови в порядку ст. 212 ЗК України.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача Зімін М.В. у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі (їх представники) у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені у відповідності до вимог закону, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, причини неявки суду не повідомили, колегія суддів розцінила їх як неповажні та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за відсутності зазначених осіб.

Так, відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Вдповіднодо пп. 3, 4 ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 08.04.1996 № 502 надано ЗАТ «Універсам «Київ» в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 49 років земельну ділянку площею 0,78 га для експлуатації і обслуговування універсального магазину, кондитерського цеху та складських приміщень на АДРЕСА_1

14 червня 1996 року між ЗАТ «Універсам «Київ» (ПрАТ «Універсам «Київ») та Київською міською державною адміністрацією було укладено Договір на право тимчасового користування (у том числі на умовах оренди) № 90 - 5 - 00008, за умовами якого, ПАТ «Універсам «Київ» отримало у тимчасове довгострокове користування на 49 років земельну ділянку, площею 7 761 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1, строк дії договору до 14.06.2045 року.

За інформацією наявною у Департаменті земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) договір суборенди частини земельної ділянки на АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 в Департаменті земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не зареєстровано.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України та ст. 376 ЦК України основною умовою визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є надання особі земельної ділянки в установленому порядку під вже самочинно збудоване нерухоме майно, або отримання від власника (користувача) земельної ділянки відповідної згоди.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З урахуванням змісту зазначених норм Закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях Тобто, такі повноваження на території м. Києва є виключною компетенцією Київської міської ради. Єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.

Судом було встановлено, що рішень щодо передачі земельної ділянки відповідачам Київською міською радою за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймалось.

Тобто, ПрАТ «Універсам «Київ» є користувачем зазначеної спірної ділянки на законних підставах, своєї згоди на розміщення нежитлових приміщень в межах своєї земельної ділянки, ні TOB «Сінкмас Груп», ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_4 не надавав, а тому ОСОБА_11 і ОСОБА_4 такого права на земельну ділянку не набули у відповідності до вимог закону.

Як вбачається, наприкінці 2008 року, ТОВ «Сінкмас Груп» самовільно зайняло частину вище вказаної земельної ділянки площею 163, 5 кв.м. та здійснило на ній самочинне будівництво.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України, ст. 20 Закону України «Про охорону земель» самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Статтею 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до п.13 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація про видані та зареєстровані документи дозвільного або декларативного характеру, які дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, а саме прибудови до літ. «А» на АДРЕСА_1.

З урахування зазначених вимог закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що будівництво спірного об'єкту здійснювалось в порушення вимог чинного земельного та містобудівного законодавства, без належних дозвільних документів, а отже є самочинним будівництвом.

У роз'ясненнях, які містяться в пунктах 5, 24, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» встановлено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Як вбачається із матеріалів справи, правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачами не зареєстровано, рішення про надання зазначеної земельної ділянки у власність чи користування відповідачам Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, не приймала, однак на вказаній земельній ділянці розташоване нерухоме майно (нежитлові приміщення прибудови до громадської будівлі «Універсаму «Київ»).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року визнано право власності на нежилі приміщення загальною площею 154,2 кв.м. прибудови до будівлі під літерою «А» у АДРЕСА_1 як на окремий об'єкт нерухомого майна за ТОВ «Сінкмас Груп».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року ТОВ «Сінкмас Груп», в особі директора Бринзак С.І. продало, а ОСОБА_11 і ОСОБА_4 купили зазначені нежитлові приміщення, договір посвідчений приватним нотаріусом Ганчук Ю. Я.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06.09.2012 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року та у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Сінкмас Груп» до ОСОБА_11, третя особа: КП «КМБТІ» про визнання права власності, усунення перешкод у реалізації права власності та зобов'язання вчинити дії- відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2012 року, залишено без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 06.09.2012 року.

Таким чином, ТОВ «Сінкмас Груп», яке продало нежитлові приміщення ОСОБА_11 і ОСОБА_4 не є, та відповідно і не було (на законних підставах) власником зазначених приміщень. Тобто, ТОВ «Сінкмас Груп» не мало права на укладання з ОСОБА_11 і ОСОБА_4 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень. Але, вказаний вище договір купівлі - продажу нежитлових приміщень від 24.06.2009 року не скасований, не визнаний недійсним і відповідачі продовжують користуватись даними нежитловими приміщеннями (які є самочинним будівництвом) та користуватись земельною ділянкою без передбачених на те законних підстав. Займаючи частку земельної ділянки, яка перебуває на законній підставі в користуванні у позивача, відповідачі фактично здійснюють перешкоди позивачеві у здійсненні права користування даною земельною ділянкою, а тому висновок суду першої інстанції про те, що це порушене право позивача підлягає судовому захисту є вірним.

Але, суд першої інстанції дійшов висновку, що судове рішення на підставі якого за відповідачами було зареєстроване право власності на самовільно збудовані нежитлові приміщення скасовано.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається, відповідно до договору купівлі - продажу посвідченого 24 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 2875 відповідачі придбали у ТОВ «Сінкмас Груп» нежитлові приміщення (літ. А1) загальною площею 154,2 кв.м. розташовані в АДРЕСА_1. Право власності відповідачів було зареєстроване у передбаченому на той час порядку, згідно з реєстраційним посвідченням № 003986 від 08.07.2009 року, виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Підставою реєстрації права власності є зазначений договір купівлі - продажу, а не рішення суду, як зазначив суд першої інстанції.

Отже, висновок суду в цій частині суперечить наявним у матеріалах справи доказам, що знайшло своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Крім того, помилковим є і висновок суду першої інстанції про те, що спірні нежитлові приміщення прибудови є об'єктом самочинного будівництва, збудованим відповідачами, оскільки із вказаного договору купівлі - продажу вбачається, що відповідачі придбали вже збудовані нежитлові приміщення прибудови у ТОВ «Сінкмас Груп», нового будівництва вони не здійснювали, доказів того, що самочинне будівництво здійснювалося саме відповідачами матеріали справи не містять. Таким чином, зазначені висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи та зібраним по справі доказам.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірне застосування судом першої інстанції положень статті 212 ЗК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайнята земельна ділянка підлягає поверненню землекористувачу за рішенням суду, з одночасним приведенням такої земельної ділянки у придатний до використання стан, включаючи знесення споруд, які на ній знаходяться.

Як встановлено судом, відповідачі не є власниками спірної земельної ділянки,посилання апелянта на ту обставину, що разом с правом власності на нежитлові приміщення до відповідачів перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці нежитлові приміщення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи не відповідають вимогам закону та обставинам даної справи. Відповідно відповідачі користуються земельною ділянкою без законних підстав, отже ухвалюючи рішення про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, суд першої інстанції законно дійшов висновку про наявність підстав для такого звільнення, оскільки такий спосіб захисту прав землекористувача передбачений ст. 212 ЗК України. Матеріали справи не містять доказів того, що приведення земельної ділянки в попередній стан, а відповідно знесення самовільно збудованих нежитлових приміщень є неможливим. Колегія суддів вважає, що обов'язок знести самовільно збудовані нежитлові приміщення вірно покладено на відповідачів, оскільки саме вони купили ці нежитлові приміщення і саме вони користуються ними на теперішній час і саме вони зобов'язані привести земельну ділянку в попередній стан у відповідності до вимог ст.212 ЗК України, а не ч.4 ст.376 ЦК України, як зазначив суд першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року посилання суду на частину 4 статті 376 ЦК України, а також посилання на те, що право власності на спірні нежитлові приміщення прибудови було зареєстровано за відповідачами на підставі скасованого рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року, а також на те, що спірні нежитлові приміщення прибудови є об'єктом самочинного будівництва, збудованим відповідачами.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року колегія суддів залишае без змін.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року посилання на частину 4 статті 376 ЦПК України, а також посилання на те, що право власності на спірні нежитлові приміщення прибудови було зареєстровано за відповідачами на підставі скасованого рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року, а також на те, що спірні нежитлові приміщення прибудови є об'єктом самочинного будівництва, збудованим відповідачами.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ потягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: