АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи №754/9440/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Журавська О.В.
Апеляційне провадження № 22ц/796/2069/2017 Доповідач - Шахова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Болотова Є.В., Головачова Я.В.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Національного медичного університету імені О.О.Богомольця до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство охорони здоров'я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти за апеляційною скаргою Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, поданою його представником Боссак Л.Д., на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року Національний медичний університет імені О.О.Богомольця звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету «медико-профілактична справа» Національного медичного університету імені О.О. Богомольця. Між сторонами укладено угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, відповідно до якої відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням-відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. 22.06.2015 року відповідач була відрахована в зв'язку із закінченням навчання та направлена до Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням. Всупереч умовам договору, відповідач закінчивши навчання на бюджетній формі навчання за місцем направлення не з'явилась та жодних доказів про поважні причини неявки не надала. У зв'язку з зазначеним позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь фактичні затрати на навчання відповідача за державним замовленням, вартість навчання, що включає в себе виплачену відповідачеві стипендію у сумі 146 160,59 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник Національного медичного університету імені О.О. Богомольця - Боссак Л.Д. подала апеляційну скаргу, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та незаконними, оскільки судом не надавалась належна оцінка наявним у матеріалам справи доказам.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Наказом №1343/л-1 від 26.07.2008 року ОСОБА_2 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету «медико-профілактична справа» Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

01.09.2008 року між Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця та студентом 1 курсу, спеціальність «медико-профілактична справа» ОСОБА_2 укладено Угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою.

Відповідно до вказаної угоди відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням-відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Наказом № 1371/л-1 від 04 вересня 2012 року студентку 4 курсу, 7 семестру ОСОБА_2 переведено з медичного факультету №4 на медичний факультет № 3 з 01 вересня 2012 року на 4 курс у складі групи № 7 для подальшого навчання за спеціальністю «педіатрія».

Наказом №1884/л1 від 22.06.2015 р. відповідач відрахована з університету у зв'язку закінченням навчання з 26.06.2015 року

У відповідності до списку персонального розподілу, наданого позивачем, відповідач направлена після закінчення навчання до Чернігівської ОДА для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням лікарем-хірургом.

Як вбачається з листа Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА від 15.04.2016 р. про доїзд випускників 2015 року, ОСОБА_2 для зарахування в інтернатуру до Управління не звертались.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки правовідносини між сторонами виникли у 2008 році) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2.1 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25.12.1997 р. № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9, 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Виходячи із положень п.п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці.

Згідно зі ст. 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року № 2021-ІІІ, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Пункт 8 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 - з 15.04.2015 року виключено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №216.

З 02.06.2015 року частину 2 статті 52 Закону №1060-ХІІ "Про освіту" виключено згідно із Законом України від 01.07.2014 р.№1556-V-ІІ.

Відповідно до ст.4 Цивільного кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цивільного кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

За ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Нормативно-правові акти (постанови та розпорядження) Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо в них не встановлено пізніший строк введення їх в дію. При цьому нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, що визначають права та обов'язки громадян, встановлено, що вони набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях ( ст.5 Указу Президента від 10.06.1997 року «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

До цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується до тих прав та обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Для цього норма ч. 3 ст. 5 ЦК вимагає дотримання трьох умов: а) відносини відносяться до сфери цивільно-правового регулювання; б) акт, що регулює їх, втратив чинність; в) права та обов'язки учасників цих відносин виникають і після набрання чинності нового акта цивільного законодавства. Таким чином в цьому випадку фактично наявний ефект юридично обов'язкових норм нового нормативного акта з одночасним незастосуванням норм нормативно-правового акта, який втратив чинність до раніше виниклих і триваючих відносин.

Положеннями Закону України Про вищу освіту від 17 січня 2002 року не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Статтею 56 вказаного Закону гарантовано випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу, відповідно до 3-х сторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником і вказаним Законом не передбачено обов'язкового трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного чи місцевого бюджету вартості навчання.

Крім того, частиною 3 ст. 53 Конституції України встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 04.03.2004 року№ 5-рп/2004 положення частини третьої статті 53 Конституції України«держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України.

Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

За таких обставин, колегія судів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року підлягає скачуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючисьст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, поданою його представником БоссакЛ.Д., задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство охорони здоров'я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді