РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1922/16-ц

09 лютого 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення міської ради та визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 міської ради Рівненської області про визнання незаконним рішення міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначав, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку він являється власником земельної ділянки площею 0,0928 га, розташованої у м.Костопіль по вул..Терешкової, 102 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Рівненської області від 23 липня 1998 року №356 передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,06 га, розташованої у м.Костопіль по вул.Терешкової, 104, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Рішення ОСОБА_2 міської ради Рівненської області від 02 серпня 2005 року №593 внесено зміни в рішення виконавчого комітету міської ради від 23 липня 1998 року №356 збільшивши площу земельної ділянки із 0,0600 га на 0,0815 га. 12 грудня 2005 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 міська рада Рівненської області з порушенням вимог чинного законодавства передала у приватну власність ОСОБА_3 частину земельної ділянки із земель загального користування, чим порушено право позивача як суміжного землевласника щодо користування землями загального користування, що не забезпечують наскрізний прохід-проїзд по вулиці, просив на підставі статей 39, 83, 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України) та статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визнати незаконним рішення ОСОБА_2 міської ради Рівненської області від 02 серпня 2005 року №593 в частині внесення змін до рішення виконкому міської ради №356 від 23.07.1998 року та збільшення площі земельної ділянки із 0,0600 га на 0,0815 га для гр. ОСОБА_3, розташованої у м.Костопіль по вул.Терешкової, 104, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та визнати недійсним виданий 12 грудня 2005 року ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №603783 площею 0,0815 га у м.Костопіль по вул.Терешкової, 104.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради за довіреністю ОСОБА_5М в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду прави. Під час дачі пояснень в минулому судовому засіданні (15.11.2016 року) зазначив, що вирішення питання щодо задоволення чи відмови позову залишає на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову покликаючись на те, що не чинить позивачу чи іншим особам перешкод в користуванні їх власністю та не порушує їх земельні права. За таких обставин вважає що немає підстав для визнання незаконним рішення міської ради та визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивач не обґрунтував в чому полягає порушення його особистих прав при прийняті оскаржуваного рішення та видачі правовстановлюючого документа на земельну ділянку ОСОБА_3 в звязку з чим відсутні підстави для звернення до суду, а заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення .

Заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. ОСОБА_6 земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ЯК №445718 від 11.11.2010 року позивачу належить земельна ділянка площею 0,0928 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована у м.Костопіль по вул..Терешкової, 102.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0815 га, яка знаходиться по вул.Терешковій, 104, м. Костопіль, Рівненської область, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 603788.

Отже, сторони по справі є суміжними власниками земельних ділянок, що розташовані по вул. Терешковій в м.Костопіль Рівненської області.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивач звернувся до суду з позовом про захист та відновлення порушених його прав як суміжного власника земельної ділянки, а підставою для звернення до суду, як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4, слугувало те, що відповідач ОСОБА_3 приватизувала частину земель загального користування вулиці Терешкової, тим самим загородивши наскрізний прохід-проїзд по вулиці.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, прийшов до висновку, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 існує спір з правил добросусідства, тобто правовідносини, що випливають із відносин щодо володіння, користування і розпорядження землею з додерженням правил

добросусідства під час використання своїх земельних ділянок, а не при здійсненні повноважень міської ради, як власника землі, спрямованих на реалізацію свого права розпоряджатися землею на які поширюється дія Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та норми Земельного кодексу України.

Враховуючи положення статті 116 ЗК України, згідно з якою набуття права власності або права користування ділянкою із земель державної або комунальної власності набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Стаття 118 даного Кодексу визначає, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Передача земельних ділянок у власність здійснюється на підставі технічних документів та матеріалів, які підтверджують розмір цих земельних ділянок.

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є обєктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Основним Законом.

Зі змісту ст.12 Земельного кодексу України вбачається, що розпорядження землями територіальної громади міста, в тому числі передача їх у власність, належить до повноважень міської ради та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які вирішується виключно на пленарних засіданнях міської ради - сесії.

Згідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 10 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Однак позивач не навів обґрунтованих доказів на підтвердження того, що рішення ОСОБА_2 міської ради від 02 серпня 2005 року за №593 (спірне рішення) не відповідає Конституції або законам України.

Наведені позивачем обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме, що при прийнятті спірного рішення не було враховано , що передача земельної ділянки ОСОБА_3 у власність відбулася з порушенням ст.39 ЗК України, а саме: з порушенням генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою та інших державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил - не є підставами для визнання нечинним рішення міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності виданого на підставі даного рішення.

На думку суду, покликання позивача на норму закону, а саме ст.152 ЗК України, яка регулює питання щодо вирішення земельних спорів та підвідомчість вирішення таких спорів, є безпідставним, оскільки з позовних вимог вбачається, що предметом позову є оскарження рішення міської ради та державного акту, а не вирішення спору щодо порядку суміжного користування земельною ділянкою, на які неодноразово вказував позивач та його представник.

ОСОБА_6 земельної ділянки або землекористувач, відповідно до ст.152 ЗК України, може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, тобто, відповідно до ст.3 ЦПК України звернутися до суду з позовом про відновлення порушених прав. Разом з тим звернутися в суд за захистом свого суб'єктивного права має не кожен громадянин, а лише особа, яка заінтересована в такому захисті.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Не зважаючи на це, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не було надано жодного доказу.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України щодо надання позивачем належних доказів, приходить до висновку, що позивач не надав суду жодних доказів, яким чином порушені його земельні права та законні інтереси при прийняті спірного рішення, як з боку ОСОБА_2 міської ради так і з боку відповідача ОСОБА_3

Так з матеріалів справи не можливо встановити ті обставини на які вказує позивач, а саме, що відповідачем ОСОБА_3 було приватизовано частину земель загального користування - вулиці Терешкової, яка не перебувала в її користуванні, оскільки на їх підтвердження не надано належних доказів - відповідних розрахунків, висновків спеціалістів чи експертів.

Крім того, позивачем не доведено, якими саме діями відповідача ОСОБА_3 було порушено будь яке його право, як суміжного землевласника, з приводу володіння, користування чи розпорядження його земельною ділянкою.

В звязку з тим, що позивач не надав доказів та не довів порушення його прав, то відсутня одна із обовязкових підстав для задоволення його позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.3,4,10,11,15,60,212,214-215 ЦПК України, ст.ст.12,116,118,120,126,152 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення міської ради та визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_7