АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/8872/13-ц Головуючий суддя І інстанції Шиянова Л. О.
Провадження № 22-ц/790/743/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5В звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив на підставі вимог ст.. 1212 ЦК України стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_3 (яка є правонаступником померлого ОСОБА_6П.) безпідставно набуті кошти в сумі еквівалентній 7 000 доларам США за курсом Національного Банку України (далі НБУ) станом на момент ухвалення рішення у справі та 7 500 грн. 00 коп. Також просив стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_3 проценти за користування безпідставно набутими коштами в сумі еквівалентній 3 332 доларам США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі та 3 570 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 червня 2009 року між ним, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 був укладений та нотаріально посвідчений договір міни, за яким в обмін на монети з доплатою він отримав у власність від ОСОБА_6 153/300 частин домоволодіння № 4 по вулиці Цитівській в місті Харкові, а ОСОБА_6 отримав від позивача монети та доплату в розмірі 103 720 гривень. Оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, вказаний договір міни був визнаний недійним, і обміняна частина будинку таким чином була повернута ОСОБА_6, просив стягнути безпідставно набуті ОСОБА_6 грошові кошти, які він отримав під час укладення вказаного договору міни із процентами за користування ними.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 рокупозов ОСОБА_5 задоволено та на його користь стягнуто з ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_6, безпідставно набуті кошти та проценти за користування ними на загальну суму 240 402 грн. 31 коп. та сплачені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 800 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_6, на користь держави судовий збір в розмірі 604 грн. 00 коп.

31 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення, яку ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 вересня 2016 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення районного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що під час посвідчення договору міни 25 липня 2009 року ОСОБА_7 була надана грошова сума в розмірі 7000 доларів США та 7500 грн., однак вказаний факт не свідчить про наявність між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відносин з договору позики.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги та те, що вказана грошова сума в розмірі 7000 доларів США та 7500 грн. не стосувалась відносин з договору міни, а для існування відносин з договору позики відсутнє документальне підтвердження, тому немає підстав й для розрахунків відсотків за таким договором.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню,виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з безпідставності одержання та користування грошовими коштами ОСОБА_6 та законності вимог ОСОБА_5 щодо їх повернення та нарахування процентів за користування цими коштами.

Колегія суддів не може погодитися в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з порушенням вимог матеріального права та не в повному обсязі відповідають обставинам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 25 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір міни, посвідчений 25 червня 2009 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 за реєстровим № 1697, за умовами якого ОСОБА_6 передав позивачу у власність належні йому 153/300 частки домоволодіння № 4 по вулиці Цитівській в місті Харкові. Обмін вказаного домоволодіння здійснювався на монети із отриманням ОСОБА_6 доплати від ОСОБА_5 в розмірі 103 720 грн. 00 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року було задоволено позов ОСОБА_6 і визнаний недійним укладений ним із ОСОБА_5 договір міни від 25 червня 2009 року. В задоволенні позову ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_6 -відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2012 року вирішено зобовязати ОСОБА_5 оформити із ОСОБА_6 договір позики на суму 7 000 доларів США та 7 500 гривень на строк і на умовах визначених додатково.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2012 року скасовано, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року залишено без змін.

Вказане рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили, не скасовано та не змінено в установленому законом порядку.

При цьому на підставі приписів п. 1 ч. 1 ст.11, ч.1,2 ст. 509, ст.ст. 1046,1047 ЦК України судами встановлено, що за договором міни від 25 червня 2009 року ОСОБА_5 не передавав ОСОБА_6 монети і 103 720 гривень, а натомість ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США та 7 500 грн., тобто між сторонами фактично було укладено договір позики. На зазначені обставини посилався сам ОСОБА_6 у своєму позові та при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доказів на підтвердження повернення ОСОБА_6 позивачу вказаних грошових коштів, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України вбачається, що обовязковими умовами для виникнення зобовязання з безпідставного збагачення є : набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність користування ОСОБА_6 грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_5 після визнання договору міни недійсним, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_6 отримані від ОСОБА_5 за цим договором кошти не повернув.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-ВЛ №432756 ОСОБА_6 помер 16 лютого 2014 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2014 року зупинено провадження у справі до закінчення строку, встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого 21.02.2014 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року до участі у справі в якості відповідача було залучено правонаступника ОСОБА_6 його дружину ОСОБА_3, оскільки вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, так як сини померлого відмовилися від своєї частки спадщини на користь матері.

Оскільки виниклі між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 грошові зобовязання не є нерозривно повязаними з особою боржника і допускають правонаступництво, безпідставно збережені ОСОБА_6 кошти в сумі 7 000 доларів США і 7 500 грн. підлягають стягненню із його правонаступника - відповідача ОСОБА_3, оскільки вона не відмовилися від спадщини, в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що її прийняла.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона з ОСОБА_5 договору позики не укладала та грошових коштів не отримувала, не спростовують висновків районного суду, які ґрунтуються на вищевказаних доказах та вимогах закону. Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужим грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Відповідно до встановленого Національним банком України офіційний курс на 21 квітня 2015 року страновить 22,254387 грн. за 1 долар США.

Таким чином, розмір заборгованості відповідача ОСОБА_3 за основним зобовязанням становить (7000*22,254387) 155 728 грн. 06 коп., що є еквівалентом 7 000 доларів США.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами в порядку вимог ст.ст. 533, 536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, однак не може погодитись з визначенням періоду, за який було стягнуто відсотки за користування безпідставно набутими грошовими коштами, а саме: з 25 червня 2009 року до 21 квітня 2015 року, оскільки недійсність укладеного між сторонами договору міни була встановлена рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року і саме з цього часу у позивача виникло право на отримання від ОСОБА_6 процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами.

Виходячи з наведеного, розмір процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами складає 3022,04 доларів США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу на день ухвалення рішення на рівні 22,246866 грн. за 1 долар США становить 67 253 грн. 65 коп. (3022,04* 22,2468660= 67 253,65), та 3238 грн. 97 коп., а загальний розмір заборгованості складає 233 173 грн. 32 коп. (155180,70 +7500+67253,65 + 3238,97).

Рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесених останнім судових витрат в сумі 1800 грн. ухвалено відповідно до вимог ст.ст. 80, 88 ЦПК України, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити рішення в цій частині без змін.

Оскільки стягнута з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сума складає 233 173,32 грн., з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню відповідно до вимог ст.ст. 80,88 ЦПК України судовий збір в сумі 531,73 грн. замість зазначеного в оскаржуваному заочному рішенні судового збору в розмірі 604 грн., а рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 квітня 2015 рокузмінити в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 безпідставно набутих коштів та стягнення судових витрат в дохід держави.

В цій частині ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_5 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 233 173 (двісті тридцять три тисячі сто сімдесят три) гривні 32 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 531 (п»ятсот тридцять одна) гривня 73 копійок.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: