"11" січня 2017 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н. О.
при секретарі Івашко О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАЖИТЛОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Позивач в липні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 28.01.2010 року між ним та власником паркомісця №106, яким є ОСОБА_1, було укладено договір надання послуг з утримання паркінгу та прилеглої до нього території за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до умов даного договору позивач забезпечує надання послуг з утримання паркінгу та прилеглої до нього території, а замовник забезпечує своєчасну оплату цих послуг. Вартість послуг відповідно до умов договору та наказу №14/1 від 31.06.2014 року складає 300 гривень. Відповідно до п.2.1 договору відповідач оплачує надані послуги до 10 числа місяця наступного за розрахунковим. За період з 01.07.2014 року по 30.06.2016 року в результаті несплати за належним чином надані послуги, передбачені договором, за відповідачем утворився борг в розмірі 9028,57 грн. Крім цього, з урахуванням вимог ст.625 ЦК України, інфляційна складова боргу становить 2632,68 грн., розмір 3-х відсотків річних - 304,27 грн. Умовами договору передбачено право нараховувати пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Пеня становить 8041,17 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість та сплачений судовий збір.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, проти заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. В той же час, в матеріалах справи наявні письмові заперечення проти позову.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватно власності належить машиномісце АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с.9)
29 грудня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АКВАЖИТЛОСЕРВІС» та ОСОБА_1 було укладено договір № 014-П2 про відшкодування витрат з утримання паркінгу (далі - Договір). (а.с.6-8)
Відповідно до п. 1 Договору, предметом Договору є забезпечення Виконавцем надання послуг з утримання паркінгу та прилеглої до нього території, а саме: прибирання приміщень паркінгу та прилеглої території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішніх мереж, освітлення паркінгу, поточний ремонт, послуги паркувальника, далі - Послуги, у паркінгу АДРЕСА_1, а Замовником - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим Договором. Розмір щомісячної плати за надані послуги на момент укладення цього договору становить з ПДВ - 250 грн.
Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2009 року та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну жодна із сторін не заявить про намір розірвати цей Договір ( п.8.1. Договору). Також, Договором встановлено, що зміни до нього можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору (п.8.2. Договору).
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».
Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

ТОВ «Акважитлосервіс» посилається на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, при цьому вважає, що ТОВ «Акважитлосервіс» є виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі відповідних договорів укладених з власниками житлових і нежитлових приміщень будинку, а тому має всі права і обов'язки виконавця, передбачені ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Суд не може погодитися з твердженнями позивача щодо поширення на спірні правовідносини норм чинного законодавства, що регулюють питання надання житлово-комунальних послуг, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Як вбачається з умов укладеного між сторонами спірного договору, предметом останнього є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання паркінгу та прилеглої до нього території, а саме: прибирання приміщень паркінгу та прилеглої території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішніх мереж, освітлення та опалення паркінгу, поточний ремонт, вивезення побутових відходів, послуги паркувальника, у паркінгу АДРЕСА_1, а замовником - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Таким чином, сторонами договору було погоджено, що ТОВ «Акважитлосервіс» надає власнику паркомісця лише послуги з його утримання та утримання прилеглої території (прибирання, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування мереж, освітлення та опалення паркінгу, поточний ремонт, вивезення побутових відходів), що свідчить, що спірний договір, укладений між сторонами, є договором про надання послуг, враховуючи те, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні: холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, установленому законодавством.

Відповідно до ст.ст.901, 902, 903, 905 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Виконавець повинен надати послугу особисто чи, за умовами договору, має право покласти виконання договору на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншим нормативно-правовим актом.

Вказані обставини свідчать про виникнення між сторонами зобов'язально-договірних відносин, що регулюються Цивільним кодексом України. При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Акважитлосервіс» у спірних правовідносинах виступає у якості виконавця договору, а не виконавця житлово-комунальних послуг, яким за нормами ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданих послуг, за обслуговування паркінгу за умовами укладеного між ТОВ «АКВАЖИТЛОСЕРВІС» та ОСОБА_1 договору, було встановлено плату у розмірах 1050 грн. (липень 2014 року), 300 грн. (серпень 2014 року - червень 2016 року) плюс електроенергія у різних розмірах за кожен місяць, в той час як умовами спірного договору обумовлено розмір щомісячної плати у розмірі 250 грн. з ПДВ. При цьому, наданий ТОВ «Акважитлосервіс» наказ № 14/1 від 31 червня 2014 року, про затвердження кошторису згідно розрахунку на послуги з утримання паркінгу № 2 на 272 машиномісць за адресою: вул. Ю. Шумського, 1 В - 300,00 грн. за одне машиномісце, не може слугувати належним підтвердженням зміни розміру щомісячної плати, оскільки будь-яких додаткових угод щодо вказаних підстав укладено не було, що свідчить про безпідставність нарахування заборгованості в розрізі змінених щомісячних плат.

Також, слід зауважити, що Договір № 014-П2 від 29 грудня 2008 року, укладений між сторонами, стосується паркінгу АДРЕСА_1, в м. Києві, в той час, як відповідач володіє машиномісцем АДРЕСА_1 Тобто договір стосується іншого будинку, що свідчить про відсутність договору про відшкодування витрат з утримання паркінгу АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАЖИТЛОСЕВІС» задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 901, 902, 903, 905 ЦК України, ст.ст. 1, 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 15, 30, 60, 88, 202, 213, 215, 218, 226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАЖИТЛОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його оголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н. О. Яровенко