Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретарів Локоткова І.С., Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова Ірина Олександрівна про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 у якому за уточненими вимогами просить визнати за нею право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

09 березня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_5 на її ім'я заповів усе належне йому майно.

Відповідно до інформаційної довідки Київського міського БТІ від 15.01.2015 року ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 21.05.2008 року (розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 69 - 156) належала ? частина квартири АДРЕСА_2 за реєстровим номером 3084 в реєстровій книзі д. 1452-107 та внесена до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно довідки ЖРЕО - 407 від 27.06.2014 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ніхто не зареєстрований.

Після смерті ОСОБА_5 вона звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину вищевказаної квартири.

Проте державним нотаріусом ОСОБА_6 їй відмовлено у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на частину квартири.

У ході зібрання доказів для подання позову стало відомо, що ? частка квартири АДРЕСА_2 належала дочці ОСОБА_5 - ОСОБА_7, яка у ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.10.2010 року виданого Шістнадцятью Київською державною нотаріальною конторою ? частина вказаної квартири належить ОСОБА_4 - онуку ОСОБА_5 Тому можна прийти до висновку, що виходячи з норм ст. ст. 1217, 1220, 1261 ЦК України, ? частина спірної квартири, яка належала ОСОБА_7 після її смерті перейшла у рівних частках її сину ОСОБА_4 (1/4 частка) та до її батька ОСОБА_5 (1/4 частка). Таким чином ОСОБА_5 набув ? частки права власності на квартиру АДРЕСА_2

У зв'язку з цим вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

У ході розгляду справи ОСОБА_2 повідомив суд про те, що його син ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, на підтвердження чого надав свідоцтво про смерть (т. 1, а.с. 33).

У зв'язку з цим відповідно до вимог ст. 37 ЦПК України протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року було залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_4 ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 40).

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у якому просить визнати недійсним заповіт від 09.03.2011 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, та визнати його спадкоємцем за законом квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 54-56).

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що син ОСОБА_4 протягом тривалого часу здійснював догляд за своїм хворим дідусем ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_5 стало відомо, що останній у віці 72 роки залишив заповіт особі, яка фактично йому не була знайома і ніякої участі в його житті не приймала.

ОСОБА_4 постійно поживав у квартирі свого діда ОСОБА_5, який дуже любив свого онука і завжди йому надавав можливість разом знаходитись в одному помешканні, між ними ніколи не було сварок.

ОСОБА_5 при житті в присутності родичів і знайомих завжди повторював, що його квартира та все інше майно після його смерті буде належати лише його внуку.

Починаючи з 2008 року стан здоров'я ОСОБА_5 різко погіршилось, його оглядали різні лікарі і не змоги точно поставити діагноз, він дуже схуд і на ґрунті хвороби у нього почав розвиватись атеросклероз, інколи його поведінка сприймалась знайомими та родичами, як неадекватна. Після смерті у ІНФОРМАЦІЯ_3 його доньки, матері ОСОБА_4, ОСОБА_5 тривалий час не виходив з помешкання, у нього виникла жорстка депресія з якої він не зміг самостійно вийти і тільки за допомогою свого внука ОСОБА_4, який постійно за ним здійснював догляд, він зміг ще деякий час підтримувати життєдіяльність.

Саме під час депресивного стану ОСОБА_5, коли він не розумів що з ним діється і не мав уявлення про наслідки вказаних дій, був укладений заповіт на користь ОСОБА_1 Відповідач скористалася хворобливим станом ОСОБА_5, отримавши заповіт.

У зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом вважає даний заповіт недійсним та таким, що не породжує реальних правових наслідків.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.10.2015 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом на квартиру було об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно (т.1, а.с. 67).

Також ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2016 року до участі у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестову Ірину Олександрівну (т. 1, а.с. 202).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка є відповідачем за зуcтрічним позовом, та її представник ОСОБА_9 підтримали первісний позов та викладені у ньому обставини, у задоволенні зуcтрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Позивач ОСОБА_1 додатково пояснила, що ОСОБА_5 не бажав, щоб спадщина залишилась ОСОБА_4 та не хотів повідомляти про складений ним заповіт, оскільки були випадки, що у нього просили передати документи на квартиру. Спадкодавець є рідним братом її бабусі ОСОБА_10, з яким вона познайомилась у 2011 роках, з того часу вона постійно спілкувалась з дідусем, дід їй багато разів телефонував, він перебував у нормальному адекватному стані. ОСОБА_11 останні 4-5 років з дідом не жив, приходив коли ОСОБА_5 отримував пенсію, яку забирав. ОСОБА_12 жив з квартиранткою. Останній раз захворів коли впав та зламав ребра. У 2014 році дід лежав у лікарні, звідки його додому привіз ОСОБА_4, після чого дід вже не ходив. Доглядала за ним квартирантка, її бабуся приходила 3-4 рази на місяць, залишалась ночувати у свого брата.

Представник ОСОБА_1 пояснив, що не відповідають дійсності звинувачення позивача у тому, що причиною смерті ОСОБА_4 стала звістка про те, що майно його дідуся отримала ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_4 перебував на обліку осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби. В дійсності догляд в останні роки життя за ОСОБА_5, а саме з 2010 року здійснювала його квартирантка ОСОБА_13.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, який є позивачем за зуcтрічним позовом, та його представник ОСОБА_14 підтримали зустрічний позов та викладені у ньому обставини, у задоволенні первісного позову просили відмовити.

ОСОБА_2 додатково пояснив, що він батько ОСОБА_4 та зять спадкодавця. Після смерті дружини та сина ОСОБА_5 з 2009-2010 років став погано себе почувати, був у депресії. Для складання першого заповіту 05.12.2009 року ОСОБА_4 автомобілем возив на прохання діда ОСОБА_5 до нотаріуса. Про новий заповіт вони дізналися лише через місяць після смерті ОСОБА_5 Позивача ОСОБА_1 він вперше побачив на похоронах діда. Він до ОСОБА_5 заходив рідко, з останнім десь з 2011 року жив постійно ОСОБА_4.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова І.О. в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та письмові пояснення у яких зазначила, що спірний заповіт 09 березня 2011 року нею посвідчений згідно вимог чинного законодавства, тому позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, при посвідченні заповіту вона роз'яснювала зміст ст.ст. 1235, 1241, 1254, 1307 ЦК України, дієздатність заповідача визначала у бесіді з ним, слідкуючи за поведінкою, оцінювала відповіді на поставлені питання, на момент підписання заповіту ОСОБА_5 власноручно написав на ньому, що «заповіт надрукований з моїх слів вірно, мною прочитаний вголос та підписаний особисто о 15 год. 50 хв.» (т.1, а.с. 206, 206 зв.).

Вислухавши сторін по справі та їхніх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 Цивільного кодексу України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, що підстверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 76).

Спадкова справа № 744/2014 до майна померлого 12.06.2014 р. ОСОБА_5 була відкрита 08 липня 2014 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 08.07.2014 року, як спадкоємця за заповітом (т. 1, а.с. 73-98).

01.08.2014 р. до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори також звернувся ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщинги за заповітом, посвідченим Шістнадцятою Київською державною ноторіальною конторою 05.12.2009року за реєстровим № 1-3240 (т. 1, а.с. 88).

Відповідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З матеріалів справи та витребуваної копії спадкової справи судом встановлено, що 05.12.2009 р. ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 90).

У подальшому 09.03.2011 р. ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О., зареєстрований у реєстрі за № 542, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_1 (т. 1, а.с 77).

Відповідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно інформаціної довідки Київського міського бюро технічної інвентарізації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна від 15.01.2015 р., за ОСОБА_5 на праві власності зареєстрована ? частини квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданного Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією адміністрацією 21.05.2008р., розпорядження № 69-1564, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 11.06.2008р. за реєстровим № 3084 в реєстровій книзі д. 1452-107 та внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 94).

Реєстрація права власності на ? частку квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 також підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів від 14.07.2015 року (т. 1, а.с. 141, 142).

14.10.2014р. помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 104).

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 1336/2014 р. щодо майна померлого 14.10.2014 р. ОСОБА_4, спадкоємцем померлого є ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 99-157).

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 13.03.2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2., у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на частину квартири (т. 1, а.с. 95).

Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За вимогами зустрічного позову ОСОБА_2 просить визнати недійсним заповіт від 09.03.2011 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, посилаючись на те, що за станом здоров'я ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Допитана в судовому засіданні свідок з боку позивача за зуcтрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_15 засвідчила, що вона є матір'ю ОСОБА_2 ОСОБА_5 її онуку ОСОБА_4, якого дуже любив, заповів все своє майно. ІНФОРМАЦІЯ_5 у її свата ОСОБА_5 ОСОБА_16 у один день померли дружина та син ОСОБА_17. Через 4 місяці захворіла його дочка ОСОБА_7, яка попросила свого батька залишити квартиру її сину ОСОБА_11. ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 померла, після чого ОСОБА_5 залишився сам, доглядали за ним вони. ОСОБА_5 впав, пробивши ребром легені, йому робили операцію. У 2014 році діду стало погано, по швидкій його забрали в лікарню, виявили рак прямої кишки, через день він помер. За життя дід ОСОБА_5 говорив ОСОБА_4, що заповіт він більше нікому не складав. Після смерті дочки ОСОБА_5 був у депресії, у 2011 році був у тяжкому стані. ОСОБА_11 доглядав за дідом, майже кожну ніч ночував з ним.

Свідок ОСОБА_18 засвідчила, що вона з часу заселення живе в будинку по АДРЕСА_1, дружила з ОСОБА_7, знає її сім'ю. ОСОБА_12 дуже любив свого онука ОСОБА_4, якому у 2009 р. залишив заповіт. Після смерті дружини та сина ОСОБА_17 ОСОБА_5 замкнувся в собі, проте на нього позитивно впливав ОСОБА_4, постійно жив з дідом, доглядав коли діду було погано. Про намір змінити заповіт ОСОБА_5 нікому не говорив. До середини літа 2010 року ОСОБА_5 був здоровий та проживав сам у своїй квартирі, сам себе обслуговував, потім став збудженим, нервовим, не хотів багато спілкуватися, був замкнутим та не в собі. Коли зліг з дідом постійно був ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_19 засвідчила, що померлий ОСОБА_4 є її двоюрідним братом. Коли ОСОБА_5 був у лікарні ОСОБА_4 весь час був з дідом. ОСОБА_12 завжди говорив, що ОСОБА_4 напише заповіт, про інший заповіт їй відомо не було, позивача ОСОБА_1 вона не знає. ОСОБА_5 після смерті його дружини та сина ні з ким не спілкувався, нічого не розумів, що з ним відбувається, мав депресивний стан, був наче в іншому світі. У 2011 р. вона з ОСОБА_5 не спілкувалась. У квартирі АДРЕСА_1 вона була разів зо два, ОСОБА_4 проживав у сусідньому АДРЕСА_8, коли дід хворів ОСОБА_4 часто жив з дідом. ОСОБА_11 говорив, що у діда хтось знімає кімнату.

Свідок ОСОБА_20 засвідчив, що він знайомий ОСОБА_4, був у ОСОБА_5, який любив свого онука ОСОБА_4. Після смерті родичів поведінка ОСОБА_5 змінилася, він став погано себе почувати, мало виходив на вулицю, переважно сидів вдома, останній час за ділом доглядав ОСОБА_4. У квартирі ОСОБА_5 ще жила квартирантка.

Свідок ОСОБА_21 засвідчив, що він працював разом з ОСОБА_5, разом отримували квартири, знає його сім'ю, він мав двох дітей. Коли померли дружина та син ОСОБА_5 останній говорив йому, що все заповідає своєму єдиному онуку ОСОБА_4. Позивача він (свідок) ніколи не бачив. В 2011 р. ОСОБА_5 себе почував погано, був хворий, їсти йому приносили бабуся та ОСОБА_4. З ОСОБА_5 жила квартирантка.

Свідок ОСОБА_22 засвідчила, що вона товаришувала з ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_7. ОСОБА_23 хворів, то за ним доглядали мати ОСОБА_17, ночував у діда ОСОБА_4, возили ОСОБА_5 в лікарню, носили йому їжу, доглядали в лікарні та вдома. ОСОБА_5 купив ОСОБА_4 автомобіль, говорив, що все йому залишить, бо інших у нього не має. Особисто вона з ОСОБА_5 стосовно заповіту та спадщини не спілкувалась.

Свідок ОСОБА_24 засвідчив, що ОСОБА_5 любив свого онука ОСОБА_4, подарував йому автомобіль, казав, що квартира буде онуку. Після смерті матері ОСОБА_11 ОСОБА_5 стало погано. Він щодня бачив коли ОСОБА_4 ніс поїсти діду приготовлену тіткою ОСОБА_17 їжу, ОСОБА_4 проживав у діда. ОСОБА_5 був адекватний після смерті близьких йому людей.

Свідок з боку позивача за первісним позовом ОСОБА_10 засвідчила, що ОСОБА_5 є її рідний брат, який написав заповіт її онуці - позивачу при ясному розумі та добрій пам'яті, робив він все свідомо. ОСОБА_5 у своїй квартирі АДРЕСА_1 проживав сам, потім взяв двох квартирантів та з 2010 року з ним мешкала квартирантка ОСОБА_13. До брата вона їздила 1-2 рази на місяць, у 2014 р. відвідувала часто, ходила до нього в лікарню коли той хворів. Про перший заповіт їй відомо не було. ОСОБА_16 їй говорив, що на його могилу, окрім онуки ОСОБА_1, ніхто не приїде, онук ОСОБА_4 теж, який бур'яну на могилі не вирве. Десь у 2011 році ОСОБА_5 захотів скласти заповіт на ОСОБА_1, вона на прохання брата пішки ходили з ним до нотаріуса, брат був у нормальному стані, психічних розладів не мав. Востаннє після лікарні ОСОБА_5 себе не обслуговував, доглядала за ним квартирантка, яка платила лише картплату, навідувались ОСОБА_4 та сваха, вона приходила періодично. Коли вона просила побрити та постригти ОСОБА_5 ОСОБА_4 відмовляв у цьому.

Свідок ОСОБА_25 засвідчила, що ОСОБА_5 є її рідним братом, ОСОБА_1 - онука її рідної сестри ОСОБА_16. Про перший заповіт їй відомо не було. Після смерті рідних у 2010 р. ОСОБА_5 у своїй квартирі АДРЕСА_1 жив з двома квартирантами. Вона до брата приходила не часто. ОСОБА_16 говорив, що перепише майно на ОСОБА_1 яка буде йому допомагати в старості, доглядатиме за могилою, онук приходив до нього коли він отримував пенсію та забирав гроші. У 2012 р. ОСОБА_5 сам ходив в магазин, сам себе обслуговував, востаннє вона ОСОБА_5 бачила у 2014 році коли він дуже хворів, ховали брата на його пенсію.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку показанням вищезазначених свідків у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Як визначено ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як зазначено вище, з копій спадкових справ убачається, що за життя ОСОБА_5 складав два заповіти, а саме: 05.12.2009 р. на ім'я ОСОБА_4 та 09.03.2011 року на ім'я ОСОБА_1

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2016 року у даній справі була призначена посмертна комплексна судово-психіатрична експертиза (т. 1, а.с. 230-232).

За висновком судово-психіатричної експертизи № 584 від 05.08.2016 р., складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_5 на момент вчинення спірного правочину від 09.03.2011 р. страждав психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом, які за своїм характером і ступенем вираженості не позбавляли тоді підекспертного усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними.

Даним висновком експертів встановлено, що ОСОБА_5 на момент підписання заповіту від 09.03.2011 р. за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а.с. 41-45).

Суд примає до уваги вказаний висновок судово-психіатричної експертизи, який складався на підставі медичних документів, у тому числі показів свідків.

До того ж свідок з боку ОСОБА_2 ОСОБА_24 засвідчив, що ОСОБА_5 після смерті близьких йому людей був адекватним.

Також свідки з боку позивача за зуcтрічним позовом пояснили, що після смерті у один день ІНФОРМАЦІЯ_5 диружини та сина, а також доньки (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 т. 1, а.с. 132) ОСОБА_5 був замкнутий, погано себе почував, ні з ким не спілкувався, нічого не розумів, мав депресивний стан. Проте перший заповіт на ім'я ОСОБА_4 був складений ОСОБА_5 саме 05.12.2009 року, тобто після вказаних подій, при посвідченні якого державним нотаріусом також з'ясовувалась дієздатність заповідача (т. 1, а.с. 90).

Також позивачем за зуcтрічним позовом не доведено суду обставин вчинення спірного правочину ОСОБА_5 шляхом обману з боку ОСОБА_1, про що зазначено у зуcтрічному позові.

Вказаний період у часі між складанням заповіту 05.12.2009 року на користь ОСОБА_4 та заповіту від 09.03.2011 року свідчить про фактичне вільне волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті на користь ОСОБА_1

Враховуючи вищевказані докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв'язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає.

За вимогами первісного позову ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на ? частики квартири АДРЕСА_9.

Проте суду не доведено обставин прийняття спадщини ? частини спірної квартири ОСОБА_5 після смерті його доньки ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 та таких доказів матеріали справи не місять.

У зв'язку з цим первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме за ОСОБА_1 слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_26, яким є ? частина квартири АДРЕСА_9.

Відповідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з ціни позову, у розмірі 3 333 грн. 33 коп.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 30, 203, 215, 225, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1234, 1270, 1296, 1297 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 10, 11, 37, 60, 61, 88, 169, 208, 212, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - на ? частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5.

У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 333 (три тисячі триста тридцять три) грн. 33 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова Ірина Олександрівна про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя