Ухвала

іменем україни

6 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 січня 2016 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») було укладено договір фінансового лізингу № 003248 щодо придбання та передачі транспортного засобу - трактора МТЗ 892 вартістю 650 000 грн.

Позивач зазначав, що під час укладення цього договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також відповідач порушив його права як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши достатньо часу для прийняття свідомого рішення. Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Після підписання договору його було неодноразово введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, що в подальшому завдало йому шкоду, як споживачу. Жодних дій зі сторони відповідача щодо виконання умов договору вчинено не було, а тому 27 січня 2016 року ним було подано до відповідача заяву, якою повідомлено про розірвання договору фінансового лізингу, оскільки останнім грубо порушуються його права як споживача та сторони договору, та просив повністю повернути сплачений платіж у сумі 65 000 грн. Від відповідача було отримано відповідь про те, що договір вважається розірваним з 27 січня 2016 року, однак йому роз'яснено про неможливість повернення коштів у сумі 65 000 грн, сплачених при підписанні договору. Жодних дій спрямованих на з'ясування ситуації щодо договору фінансового лізингу відповідачем вчинено не було. 11 квітня 2016 року він повторно звернувся до відповідача із заявою про повернення сплачених грошових коштів у сумі 65 000 грн у зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу, однак йому було відмовлено.

У зв'язку з цим позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 12 січня 2016 року та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 65 000 грн.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 1 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003248, укладений 12 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Стягнуто з відповідача на користь позивача 65 000 грн, сплачені при укладенні договору. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про підставність і доведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених при підписанні цього договору коштів, оскільки у ході розгляду справи судами було встановлено, що умови оспорюваного договору є несправедливими, так як одночасно порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. При цьому судами було встановлено, що договір фінансового лізингу від 12 січня 2016 року № 003248 нотаріально не посвідчений та на момент його укладення у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення такого виду діяльності.

Такий висновок судів відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, рішення Острозького районного суду Рівненської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.В. Ступак

Колегія суддів: