Справа № 161/8965/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/228/17 Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар - Кирилюк О.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

пр-ка позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

пр-ка відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики спільним зобов'язанням та стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо отримання ОСОБА_1 в борг від ОСОБА_5 500 000 грн., що еквівалентно 62500 доларів США, спільним борговим зобов'язанням бувшого подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 29750 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення є еквівалентом 787496,81 грн., та 7250 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати по справі у розмірі 191,20 грн..

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

Вважає, що допущено невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Позивач та її представник апеляційну скаргу заперечили та просять її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 10 серпня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано.

За час шлюбу сторонами було придбано певне майно, серед якого і нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, у тому числі і за кошти, взяті у борг.

Зазначене нежитлове приміщення потребувало значних грошових вкладень для проведення дороговартісних ремонтних робіт з метою приведення у стан, необхідний для використання. Цю обставину відповідач у судовому засіданні не заперечив та не спростував.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та позов третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору позики дійсним та стягнення коштів - задоволено частково. Проведено поділ частини спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 кошти за договором позики у розмірі 1300075 грн.. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що 18 жовтня 2009 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_5 500000 грн., що еквівалентно 62500 доларів США для придбання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з умовою їх повернення до 14.09.2015 року, про що написала відповідну розписку та було укладено письмовий договір позики. До дня звернення ОСОБА_5 в суд ОСОБА_1 повернула в рахунок погашення боргу лише 3000 доларів США (а.с.5-8).

Зазначене судове рішення в частині позову третьої особи ОСОБА_5 сторонами не оскаржувалося і в судах апеляційної та касаційної інстанції у цій частині не переглядалося.

Покликання відповідача та його представника на те, що цим судовим рішенням встановлено про особисте зобов'язання ОСОБА_1 за даним договором позики - не заслуговують на увагу, оскільки договір позики підписаний ОСОБА_1 та у неї виникло особисте зобов'язання, як позичальника перед кредитором ОСОБА_5, а не перед ОСОБА_3, як другим із подружжя у тому ж числі.

Крім того, суд стягнув ці кошти лише із ОСОБА_1 тому, що прийшов до висновку про відсутність підстав для поділу нежитлового приміщення між подружжям, а про необхідність визнати за нею право особистої приватної власності на це нежитлове приміщення.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 05.11.2015 року рішення Луцького міськрайонного суду від 10.07.2015 року в частині відмови у поділі нежитлового приміщення та визнання його особистою приватною власністю ОСОБА_1 скасоване та ухвалене у цій частині нове рішення - про поділ цього нежитлового приміщення між сторонами.

Разом із тим, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зазначеній частині скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 року із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.9-15, 16-19).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 30.11.2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині вимог про поділ нежитлового приміщення - залишено без розгляду (а.с.78).

Враховуючи наведене, посилання відповідача та його представника на те, що перерахованими вище судовими рішеннями усіх інстанцій встановлено будь-які обставини щодо коштів на придбання даного нежитлового приміщення - не заслуговують на увагу, оскільки залишення спору про певне майно без розгляду означає відсутність встановлення будь-яких обставин щодо такого спору.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, який відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримала у борг кошти від ОСОБА_5 в інтересах сім'ї, зазначені кошти використані в інтересах сім'ї, стягнуті ці кошти у рахунок погашення боргу лише із позивача, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо покладення на відповідача обов'язку відшкодувати позивачу половину боргу за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вище наведеними обставинами справи та дослідженими судом доказами і не містять підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді