У Х В А Л А

6 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено: визнано за нею право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено: визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судового рішення ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень касаційної та апеляційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстав, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 1218, 1299 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2011 року, 20 лютого 2013 року та 20 жовтня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що після смерті ОСОБА_9 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку шляхом подання заяви про прийняття спадщини успадкувала його донька ОСОБА_8, тому після її смерті право на 3/8 частки цієї квартири успадкувала донька ОСОБА_8 - ОСОБА_5

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2011 року, 20 лютого 2013 року та 20 жовтня 2016 року, на які посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки особа за життя не набула право власності на об'єкт нерухомого майна, тому спірне майно не може входити до складу спадщини. Крім того в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року, судом зроблено висновок про те, що відсутність документів про відведення земельної ділянки під забудову, дані технічного паспорту, згідно з якими спірний будинок побудовано у 1964 року, свідчать про самочинність будівництва, а в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2013 року, суд виходив з того, що у встановленому законом порядку дозволено перепланування та переобладнання квартири під розміщення магазину, однак особа за життя не здала його в експлуатацію.

Отже, у справах наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко