У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Боймиструка С.О., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подана його представником - ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛД БУД» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Яковенко Віктор Ігорович, про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2016 року вказаний позов задоволено частково: визнано договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 укладені між ТзОВ «БІЛД БУД» та ОСОБА_2, недійсними. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «БІЛД БУД» судові витрати в сумі 3654,00 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про відсутність вільного волевиявлення учасника правочину при укладенні оскаржуваних договорів купівлі-продажу та пояснює, що при укладені договорів купівлі-продажу від імені ТзОВ «БІЛД БУД» діяв представник - ОСОБА_5, повноваження якого були підтверджені нотаріально посвідченою довіреністю, котра на час розгляду справи була дійсна, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей. Додає, що надані позивачем докази не стосуються предмета доказування і не підтверджують той факт, що волевиявлення ТзОВ «БІЛД БУД» не відповідало його внутрішній волі, оскільки надане рішення господарського суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, яким було визнано договори відступлення частки у статутному капіталі в судовому засіданні не вирішувалось, що не підтверджує відсутність повноважень посадових осіб ТзОВ «БІЛД БУД» на розпорядження майном товариства, і не доводить факт невідповідності волевиявлення на відчуження майна товариства його внутрішній волі. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

___________________________________________________________________________ Справа № 569/11025/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Крижова О.Г.

Провадження № 22-ц 787/144/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 21 березня 2014 року, від 22 березня 2014 року, 08 квітня 2014 року, виданих Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ТзОВ «БІЛД БУД».

Рішенням Господарського суду міста. Києва від 30 вересня 2014 року визнано недійсними договори відступлення (шляхом купівлі-продажу) частки у статутному капіталі ТзОВ «БІЛД БУД» №477, №478, №479 від 18 червня 2014 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шаповаленко А.І. та скасовано державну реєстрацію нової редакції статуту ТзОВ «БІЛД БУД», яка проведена 25 червня 2014 року, номер запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 8023874.

З ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року в провадженні № 1-кс/75916877/14-к вбачається, що з метою збереження майна та запобігання відчуженню його, та іншим діям, що позбавляють реальних власників можливості розпоряджатися та користуватися майном, накладено арешт на об'єкти нерухомості, в тому числі і на АДРЕСА_2 яка була винесена з підстав відкриття кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000152 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України від 07.07.2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Підставами для визнання недійсними зазначених договорів відступлення є встановлений у кримінальному провадженні №0000152 факт підроблення підписів власників ТзОВ «БІЛД БУД» в оспорюваних в порядку господарського судочинства документах, факт невчинення останніми договорів про відступлення часток у статутному капіталі, особи, які фактично вчинили ці договори, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасників оспорюваних договорів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі.

Так, юридична особа є учасником цивільних правовідносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав і обов'язків та здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Враховуючи те, що відчуження квартирквартири АДРЕСА_2 відбулося з порушенням вимог ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, а саме законного власника спірних квартир ТзОВ «БІЛД БУД», і відповідності такого правочину його внутрішній волі як власника відповідного майна, такий правочин обґрунтовано визнано судом недійсним.

У зв'язку з наведеним, відповідні доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Колегія суддів також погоджується із висновком місцевого суду в частині відмови у позовних вимогах про витребування майна з чужого незаконного володіння та вважає за необхідне зазначити наступне.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, передбачає, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Через те, що сторони у справі є контрагентами за договором, тому у покупця неможливо витребувати спірне майно шляхом подання індикаційного позову.

Таким чином, застосування способу захисту права, передбаченого ст. 388 ЦК України, при вирішенні спірних правовідносин є неналежним у розумінні ст. 16 ЦК України.

Зазначена норма права визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Гордійчук С.О.

підпис Боймиструк С.В.

Згідно: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.