Справа №489/2476/16-ц 05.04.2017 05.04.2017 05.04.2017
Провадження №22-ц/784/801/17
Справа 489/2476/16-ц Головуючий першої інстанції: Губницький Д.Г.
Провадження № 22ц - /784/801/17 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючий Колосовський С.Ю.,

судді: Ямкова О.О., Локтіонова О.В.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва та договору дарування недійсними, визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 року ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 березня 1999р. Службою приватизації житлового фонду Будівельного управління №431, договору дарування частки квартири, укладеного 16 липня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнання права власності в порядку спадкування на квартири №20, 21-22 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 1977 році заводом ім. 61 Комунара її матері ОСОБА_6 була надана квартира в будинку №17 по проспекту Героїв Сталінграду в м. Миколаєві. Вказана квартира була надана для заселення ОСОБА_6 та пяти її дочок, в тому числі і позивача. В 1983 році цю квартиру її мати обміняла на квартиру спільного заселення №19, 20, що знаходиться по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві.

Крім цього, в 1999 році її мати продала будинок №33 по вул. Коларова, 33 в м. Миколаєві та купила за ці кошти квартиру спільного заселення №21, 22 по вул. Південна, 35 та квартиру АДРЕСА_1.

Після смерті матері, 16 листопада 2012 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини де дізналась, що 19 березня 1999р. її сестра, ОСОБА_7, та члени її сімї приватизували квартиру спільного заселення №19, 20 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві. В подальшому позивачу стало відомо, що 16 липня 2001 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 68/100 часток квартири спільного заселення №21, 22 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві.

Посилаючись на те, що приватизація квартири спільного заселення №19, 20 та дарування 68/100 часток квартири спільного заселення №21, 22 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві були вчинені незаконно внаслідок порушення її житлових прав, просила визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло №431 від 19 березня 1999р., договір дарування від 16 липня 2001 року та визнати за нею як спадкоємцем після смерті матері право власності на квартири №20, 21-22 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, в 1977 році матері позивача - ОСОБА_8 (яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_6) А.Д. як працівнику заводу ім. 61 Комунара та її пяти дочкам, в тому числі і позивачу, для проживання була надана квартира в будинку №17 по Київському шосе (в подальшому перейменовано на проспект ОСОБА_9) в м. Миколаєві.

Згідно пояснень сторін у 1983р. було здійснено обмін названої квартири на квартиру спільного заселення №19, 20 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві.

19 березня 1999р. сестра позивача, ОСОБА_7 та члени її сімї чоловік ОСОБА_5, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_4 приватизували квартиру спільного заселення №19, 20 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві у спільну часткову власність по ? кожному, про що отримали свідоцтво про право власності на житло.

20 березня 1999 року ОСОБА_6 продала ? частку будинку №33 по вул. Коларова в м. Миколаєві, належну їй на підставі договору дарування від 17 червня 1987 року.

05 квітня 1999 року ОСОБА_6 купила квартиру спільного заселення №21, 22 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві, 32/100 часток якої 28 квітня 2000 року продала ОСОБА_10, а 68/100 часток 16 липня 2001 року подарувала своїй дочці ОСОБА_7

14 березня 2009 року померла сестра позивача - ОСОБА_7, після смерті якої спадщину, яка складається з ? частки квартири спільного заселення №19, 20 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві та 68/100 часток квартири спільного заселення №21, 22 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві, прийняли: її чоловік - ОСОБА_5 на ? частку всієї спадщини, в тому числі з урахуванням ? частки від якої відмовилась мати спадкодавиці ОСОБА_6Д на його користь, і діти спадкодавця: донька - ОСОБА_3, син - ОСОБА_4 по ? частки всієї спадщини.

16 листопада 2012 року померла ОСОБА_6, спадщину після якої прийняла її донька ОСОБА_2

Квартира АДРЕСА_2 була приватизована відповідачем ОСОБА_3 та членами її сімї ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_12 в спільну часткову власність по ? частці кожному, про що 26 жовтня 2011 року видано свідоцтво про право власності на житло.

Згідно з положеннями ст.5 ЦК України правовий статус майна та повязані з ним майнові права і обовязки визначаються законодавством, яке діяло на час набуття права власності на майно.

Право власності на майно набувається на підставах передбачених цивільним законодавством, а у випадках передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду від 19.06.1992 р. шляхом його приватизації.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства № 56 від 15 вересня 1992 року, встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно з ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 березня 1999р. Службою приватизації житлового фонду Будівельного управління №431, оскільки позивачем не доведено наявність підстав його недійсності, в тому числі і те, що вона на момент приватизації постійно мешкала в квартирі спільного заселення №19, 20 по вул. Південна, 35 в м. Миколаєві, що є обовязковою умовою для приватизації.

Законним є рішення і в частині відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування від 16 липня 2001 року, так як суд дійшов до вірного висновку про те, що позивачем в порушення ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не доведено наявність підстав для визнання цього договору недійсним.

Так, відповідно до п.7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Закону «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991р. власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Таким чином, та обставина, що спадкоємець за життя обіцяла позивачу розпорядитись квартирою на її користь не має юридичного значення.

Посилання позивача на порушення прав неповнолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на момент укладення оскаржуваного договору дарування не заслуговують на увагу, тому що на момент подання позову вони досягли повноліття, а доказів представництва їх інтересів ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: