Справа № 495/6864/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КЕ № 959801 виданий 18.02.1998 року)

відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серії КЕ № 837641 виданий 13.11.1997 року)

представника відповідача: ОСОБА_3 (ордер серії ОД № 003123 виданий 03.11.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6864/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних

В С Т А Н О В И В:

21.09.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних (а.с.2-7).

Так, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача:

- суму боргу за позикою в розмірі 226 000 грн.;

- три відсотки від суми боргу за користування позикою за борговим документом в розмірі 20 340 грн.;

- три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 1002 діб в розмірі 18 617,16 грн.;

- втрати від інфляції в розмірі 128 820 грн.;

- грошові кошти по витратам, повязаними з розглядом судової справи та сплатою судового збору в розмірі 3 937,77 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.09.2012 року ОСОБА_2 під розписку позичив у ОСОБА_1 грошові кошти строком на 3 (три) місяці на загальну суму 10 000 дол. США під 3 % та зобов ?язався їх повернути у встановлений строк. Між тим, на теперішній час борг не повернуто, тобто 10 000 дол. США, згідно із розпискою, залишені неповернутими ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 і по даний час.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2015 року відкрито провадження по справі № 495/6864/15-ц за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних. Справу призначено до розгляду (а.с.15).

02.02.2016 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4, до суду надійшла заява, згідно якої він разом із позивачкою відмовляються від позовних вимог про стягнення трьох відсотків від суми боргу за користування позикою за борговим документом в розмірі 20 340 грн., решту позовних вимог підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с.54).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року по справі № 495/6864/15-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрат від інфляції та трьох відсотків річних задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за позикою в розмірі 226 000 гривень; три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 1002 діб в розмірі 18 617 гривень 16 копійок; грошові кошти по витратам, повязаними з розглядом судової справи та сплатою судового збору в розмірі 2 597 гривень 46 копійок. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.58-63).

03.11.2016 року відповідач ОСОБА_2, звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з заявою про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського суду Одеської області від 02.02.2016 року по цивільній справі №495/6864/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрат від інфляції та трьох відсотків річних, у якій просив суд скасувати заочне рішення Білгород-Дністровського суду Одеської області від 02.02.2016 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку (а.с.70-72).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.11.2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року по цивільній справі №495/6864/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрат від інфляції та трьох відсотків річних задоволено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року по цивільній справі № 495/6864/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрат від інфляції та трьох відсотків річних скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.91-93).

В судових засіданнях відповідач ОСОБА_2, та його представник ОСОБА_3, з позовними вимогами ОСОБА_1 погодилися частково, в розмірі 3 000 дол. США та нарахованих саме на цю суму штрафних санкцій. Зазначили, що ОСОБА_2 неодноразово погашалися боргові зобовязання за розпискою від 23.09.2012 року, про що ОСОБА_1 для самоконтролю і обліку робила власноруч написані розписки в отриманні грошей у сумі 1 000 дол. США (30.12.2014 року), 1 900 дол. США (26.01.2015 року), 1 000 дол. США (30.01.2015 року), 700 дол. США (24.07.2015 року), 200 дол. США (28.12.2015 року) (а.с.74). Також, були ще інші суми, про які позивачка робила розписки, залишала їх в себе, однак чомусь про це не згадує. Також існувала і інша розписка від 17.03.2010 року (а.с.73), але гроші та проценти за користування ними у сумі 600 дол. США щомісячно за тією розпискою були повернуті своєчасно, у строк до 17.03.2011 року. Тому така належна поведінка і порядність ОСОБА_2 переконала ОСОБА_1 надати ще одну позику в розмірі 10 000 дол. США згідно розписки від 23.09.2012 року. Отже, власноруч написані ОСОБА_1 розписки в отриманні грошей від ОСОБА_2 стосуються саме розписки від 23.09.2012 року, а не розписки від 17.03.2010 року.

Крім того, за клопотанням відповідача ОСОБА_2, та його представника ОСОБА_3, судом залучено до матеріалів справи Флеш-карту, на якій наявний аудіо МР3 файл ємністю 2810 КБ під назвою «Розмова Куруч-Тіщенко» від 21.11.2016 року о 12:31 год., з якого, на їх думку, вбачається, що позивачка в дійсності отримала гроші від відповідача за розпискою від 17.03.2010 року, однак внаслідок погіршення стосунків і бажання отримати додаткові гроші за іншим боргом, який нічим не підтверджений, вона вирішила ще раз отримати гроші за цією розпискою, користуючись тим, що вона залишилась в неї.

В судових засіданнях позивач ОСОБА_1, заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просил суд їх задовольнити в тому обсязі, що було зроблено заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року. Зазначила, що за розпискою від 17.03.2010 року ОСОБА_2 вчасно гроші не повернув та усі розписки в отриманні грошей від ОСОБА_2 стосуються саме цієї розписки від 17.03.2010 року. Згідно розписки від 23.09.2012 року, взагаі ніякі гроші ОСОБА_2 не повернуті. А в телефонній розмові йшла мова про їх стосунки про роботу, де вони разом працювали.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до розписки від 23.09.2012 року, що виконана рукописом, ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 дол. США під 3 % строком на 3 місяці та зобов'язався їх повернути у строк (а.с.8).

Між тим, ОСОБА_2 борг за договором позики в загальному розмірі 10 000 дол. США, відповідно до розписки від 23.09.2012 року по теперішній час ОСОБА_1 не повернув.

Так, як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 509. 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з написаної ОСОБА_2 власноруч і без примушення розписки від 23.09.2012 року, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем ОСОБА_1, грошової суми в розмірі 10 000 дол. США позичальнику ОСОБА_2

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковою для застосуванню.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_2 в порушення зазначених вище норм чинного законодавства та написаної власноруч і без примушення розписки від 23.09.2012 року, не повернув ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі10 000 дол. США до сих пір, у зв'язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

На вимогу суду позивачем ОСОБА_1, у судовому засіданні 07.02.2017 року було представлено для огляду оригінал розписки від 23.09.2012 року (а.с.169), яка, по-перше, повністю відповідає її копії, наявної в матеріалах справи (а.с.8), а, по-друге, свідчить про те, що ОСОБА_2 дійсно позичені гроші ОСОБА_1 не повернув.

Згідно із перевіреним судом розрахунком позивача, сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики, згідно розписки від 23.09.2012 року, в загальному розмірі 10 000 дол. США в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату звернення позивача до суду складає 226 000 грн., які він і просить стягнути.

Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідача три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 1002 діб в розмірі 18 617,16 грн. та втрати від інфляції в розмірі 128 820 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частин 1 та 2).

Крім того, слід зазначити і те, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням зазначеного індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Розрахунок інфляційних витрат здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України та Листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року з рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

Відповідно до розрахунків 3 (трьох) відсотків річних та збитків від інфляції, зроблених позивачем та перевірених судом (а.с.7-9):

- розмір збитків від інфляції за період прострочення з січня 2013 року по серпень 2015 року (включно) складає 128 820 грн.;

- розмір 3 (трьох) відсотків річних за період прострочення з 23.12.2012 року по 20.09.2015 року (включно), складає 18 617,16 грн.

Між тим, суд вважає, що в даному випадку підлягають задоволенню лише позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь з ОСОБА_2 трьох відсотків річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 1002 діб в розмірі 18 617,16 грн., а в задоволенні вимог про стягнення втрат від інфляції в розмірі 128 820 грн. слід відмовити, з наступних підстав.

За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки від 23.09.2012 року, за змістом якої ОСОБА_2позичив у ОСОБА_1грошові кошти в іноземній валюті 10 000 доларів США, позивачем помилково застосовано до таких грошових зобовязань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року по справі № 6-771цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковою для застосуванню.

Щодо тверджень, доводів та заперечень відповідача ОСОБА_2, та його представника ОСОБА_3, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, на вимогу суду позивачем ОСОБА_1, у судовому засіданні 07.02.2017 року було представлено для огляду оригінал розписки від 17.03.2010 року (а.с.168), на якій наявні записи ОСОБА_1 про те, що нею отримано від ОСОБА_2 1 000 дол. США (30.12.2014 року), 1 900 дол. США (26.01.2015 року), 1 000 дол. США (30.01.2015 року). Отже, ці сумі були передані ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах погашення боргу саме за розпискою від 17.03.2010 року, а не за розпискою від 23.09.2012 року, на що посилається ОСОБА_2

Будь-яких (жодних) доказів погашення ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_1 за розпискою від 23.09.2012 року ні відповідачем ОСОБА_2, ні його представником ОСОБА_3, до суду не представлено.

Крім того, залучена судом до матеріалів справи за клопотанням відповідача ОСОБА_2, та його представника ОСОБА_3, Флеш-карта, на якій наявний аудіо МР3 файл ємністю 2810 КБ під назвою «Розмова Куруч-Тіщенко» від 21.11.2016 року о 12:31 год., на думку суду, взагалі ніяким чином не може підтверджувати факту отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошей, як за розпискою від 17.03.2010 року, так і за розпискою від 23.09.2012 року, що також повністю спростовується матеріалами справи та було вище зазначено.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати за розгляд позовної заяви пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 509-510, 525-526, 530, 612, 625, 1046-1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 79, 88, 157, 197, 208-209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2):

- суму боргу за позикою в розмірі 226 000 (двісті двадцять шість тисяч) гривень;

- три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 1002 діб в розмірі 18 617 (вісімнадцять тисяч шістсот сімнадцять) гривень 16 (копійок);

- грошові кошти по витратам, повязаними з розглядом судової справи та сплатою судового збору в розмірі 2 597 (дві тисячі пятсот девяносто сім) гривень 46 (сорок шість) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко