провадження № 2/243/56/2017
справа № 243/6939/16-ц
29 березня 2017 року
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Гуменному М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов`янськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
Позивач ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи, до судового засідання не з`явився, надав суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності за участю його представника ОСОБА_3 , позов задовольнити. Представник позивача ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності від 06 вересня 2016 року, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Слов`янським міськрайонним судом засобами електронної пошти був отриманий лист від відповідача, з проханням розгляд справи проводити у його присутності. Згідно із довідкою Слов`янського об`єднаного міського військового комісаріату № 5441 від 31 серпня 2015 року, підполковник ОСОБА_2 відповідно до наказу військового комісара Слов`янського ОМВК Донецької області від 03 серпня 2015 року № 88 призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується заявою відповідача надісланою на адресу суду засобами електронної пошти, згідно із якою, ОСОБА_2 проходить військову службу у Військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , місце розташування якої: АДРЕСА_1 . У зв`язку із чим, судом протягом більш як трьох місяців направлялися численні запити на адресу військової частини польова пошта НОМЕР_1 з проханням повідомити про те чи може відповідач з`явитися до територіально найближчого суду за місцем служби для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції із Слов`янським міськрайонним судом Донецької області та зазначити який суд є територіально найближчим до місця проходження служби.
Згідно із повідомленням ВЧ ПП 2830, отриманим судом засобами електронної пошити 09 березня 2017 року, підполковник ОСОБА_2 з 03 березня 2017 року виключенний зі списків особового складу ВЧ ПП 2830 та вибув до нового місця служби м. Дружківка.
Згідно із повідомленням відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Миколаївської міської ради Слов`янського району донецької області, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно із повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, за вказаною адресою, ОСОБА_2 18 березня 2017 року було особисто отримано судову повістку про виклик до суду у судове засідання 29 березня 2017 року на 13 год. 00 хв.
Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) установив такі обставини по справі.
Спірні правовідносини між сторонами засновані на договірних засадах та ґрунтуються на договорі позики, укладеному між позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем, та ОСОБА_2 як позичальником, про що свідчить відповідна розписка, складена ОСОБА_2 .
Так, розпискою від 16 грудня 2015 року підтверджується та обставина, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в борг у сумі 3000 євро. Гроші ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 30 грудня 2015 року (а.с. 6).
Таким чином, вказаною розпискою відповідач власноруч підтвердив передання йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі.
У розписці, чітко зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка, свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.
За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Норми ЦК України не містять жодного винятку щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13:
«Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки ».
Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини, докази, які підтверджують обставини, встановлені у судовому засіданні, а також норми чинного законодавства, які регулюють виникли між сторонами спірні правовідносини, судову практику, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики, передбачені параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.
Так виходячи із змісту розписки про отримання в борг грошових коштів від 16 грудня 2015 року, наданої суду позивачем в обгрунтування своїх вимог, судом встановлено, що сторонами визначено розмір суми позики, у розписці чітко зазначено та обставина, що відповідач бере у позивача кошти саме у борг, передбачений обов`язок відповідача повернути борг, вказаний строк повернення боргу.
Отже вказана розписка є документом, який виданий боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, а отже, і відповідальності за неналежне виконання його умов.
Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Як видно з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору та кінцевий строк повернення позики до 30 грудня 2015 року.
Як встановлено у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання виконав частково, повернув позивачу ОСОБА_1 до 30 грудня 2015 року 1500 доларів США, що відповідає еквіваленту у 1630,13 євро. Інша частина боргу, а саме 1630,13 євро, у визначені розпискою строки відповідачем позивачу не повернута.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Взяте на себе зобов`язання, відповідач до теперішнього часу не виконав, про що, свідчить оригінал вказаної розписки, який на даний час перебуває у позивача та представлений ним суду.
Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
У зв`язку із наведеним, суд приходить до переконання, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача суми заборгованості за позикою, розмір якої становить 1630, 13 євро, що на день ухвалення рішення по даній справі за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 березня 2017 року становить 48 007 грн. 33 коп., підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи вищезазначені положення закону, встановлений строк повернення позики та той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.
Наведена правова позиція висловлена у Постанові ВСУ № № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року.
З огляду на викладене, з врахуванням вимог ст. 1048 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ України щомісячно до дня повернення позики.
Здійснюючи розрахунок процентів за договором позики за період з 01 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року (в межах заявлених вимог), суд виходив з положень статті 1048 ЦК України та з врахуванням того, що достовірно встановлено, що позика надавалася у євро, і загальна заборгованість по договору позики становить 1630,13 євро.
З врахуванням наведених обставин, суд, вираховуючи розмір процентів за договором позики, які підлягають стягненню, виходив із такої формули розрахунків.
Вирахування облікової ставки НБУ на кожен місяць прострочення становить:
розмір ставки НБУ станом на період прострочення: 365 днів Х на кількість днів прострочення у місяці. Після цього встановлений на кінець місяця відсоток вираховувався з 1630,13 євро в гривневому еквіваленті по курсу станом на кожен місяць прострочення відповідного року.
Так, за січень 2016 року ставка НБУ становить - 22/366 Х 31 = 1,86 %
- за лютий 2016 року ставка НБУ становить 22/366 Х 29 = 1,74 %
- за березень 2016 року ставка НБУ становить 22/366 Х 31 = 1,86 %
- за квітень 2016 року ставка НБУ становить 22/366 Х 21 + 19/366 х 19 = 1,73 %
- за травень 2016 року ставка НБУ становить 19/366Х26 + 18/366Х5 = 1,60%
- за червень 2016 року ставка НБУ становить 18/366Х23 + 16,5/366Х7 = 1,45 %
- за липень 2016 року ставка НБУ становить 16,5/366Х28 + 15,5/366Х3 = 1,39%
- за серпень 2016 року ставка НБУ становить 15,5/366Х17 = 0,72%
Встановлений на кінець місяця відсоток вираховувався з 1630,13 євро в гривневому еквіваленті по курсу станом на кожен місяць прострочення відповідного року.
Таким чином, загальний розмір облікової ставки НБУ за період прострочення з 01 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року (в межах заявлених вимог) становить: 831, 39 грн. + 844, 40 грн. + 899,91 грн. + 806,56 грн. + 731,08 грн. + 651,43 грн. + 623,12 грн. + 336,15 грн. = 5724,04 грн..
Суд зважає на те, що обчислений судом сума відсотків за користування коштами на рівні ставки НБУ, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача є більшою, ніж сума, вказана у позовній заяві. Разом з тим, на думку суду її стягнення не є порушенням ст.11 ЦПК України, оскільки позивач просить стягнути саме відсотки за користування коштами на рівні ставки НБУ за певний період часу, отже суд розглядає справу в межах позовних вимог. До того ж, суд наголошує на тому, що специфіка природи грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, полягає в тому, що при визначенні відсотків за користування коштами на рівні ставки НБУ у грошовій одиниці гривні, станом на день стягнення враховується також і інфляційна складова гривні по відношенні до іноземної валюти.
Вирішуючи питання стягнення трьох процентів річних, суд приходить до висновку, що ці кошти підлягають частковому стягненню, виходячи з таких міркувань.
Як достовірно встановлено у судовому засіданні, між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини на підставі договору позики коштів, тобто є грошовими, наявність спеціальних норм, які регулюють спірні правовідносини відсутня. Відповідач свої зобов`язання не виконав, їх виконання прострочив, а отже з нього на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором.
При обчисленні трьох процентів річних слід виходити із основної суми боргу, виплата якої прострочена, а саме 1630,13 євро, що станом на 17 серпня 2016 року становить 46 686,92 грн.
Наведені роз`яснення містяться у аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, зробленому ВСУ, де зокрема зазначено, що неоднозначним для судової практики є питання, пов`язане з правомірністю нарахування позивачем трьох процентів річних на суму заборгованості зі сплати процентів, передбачених кредитним договором, договором позики та банківського вкладу. Вирішуючи його, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов`язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.
З огляду на викладене, з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від основної суми боргу, в межах заявлених вимог з 01 січня 2016 року по 17 серпня 2016 року.
Здійснюючи розрахунок трьох процентів річних за період прострочення в межах заявлених вимог( період з 01 січня 2016 року по 17 серпня 2016 року), суд виходив з таких міркувань.
розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою:
сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
Суд зважає, що договір позики укладався у іноземній валюті.
Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, вони повинні бути стягнуті виключно в національній валюті Україні гривні.
Отже суд виходив з таких розрахунків:
3%/366 Х 230 (дні прострочення зобов`язання) = 1,89 % на один день прострочення.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача три проценти річних в сумі 882 грн. 38 коп.
Вирішуючи спір в частині стягнення інфляційних витрат, суд виходив з таких міркувань.
Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат.
Суд зважає на те, що обчислена судом сума коштів, що становить 3% річних та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є більшою, ніж сума, вказана у позовній заяві. Разом з тим, на думку суду її стягнення не є порушенням ст.11 ЦПК України, оскільки позивач просить стягнути саме три проценти річних за певний період часу, отже суд розглядає справу в межах позовних вимог. До того ж, суд наголошує на тому, що специфіка природи грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, полягає в тому, що при визначенні трьох процентів річних у грошовій одиниці гривні, станом на день стягнення враховується також і інфляційна складова гривні по відношенні до іноземної валюти.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою судових витрат входить до предмету доказування по справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно із роз`ясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення позивача до суду) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яку подано фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.
Згідно із Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складає 1 378 грн. 00 коп.
Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ЦК України, суд -
ВИРІШИВ:
Позов позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , року народження, ІПН: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , заборгованість за договором позики від 16 грудня 2015 року, у сумі 48 007 (сорок вісім тисяч сім) грн. 33 коп, проценти на рівні облікової ставки НБУ за договором позики від 16 грудня 2015 року, за період часу з 01 січня 2016 року по 17 серпня 2016 року включно у сумі 5 724 (п`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн. 04 коп. та три проценти річних від простроченої суми у зв`язку із простроченням виконання грошових зобов`язань за договором позики від 16 грудня 2015 року, за період часу з 01 січня 2016 року по 18 серпня 2016 року включно, у розмірі 882 (вісімсот вісімдесят дві) грн. 38 коп., а всього у розмірі 6 606 (шість тисяч шістсот шість) грн 42 коп.
В частині позовних вимог про стягнення індексу інфляції (інфляційних витрат) у сумі 2 060 грн. 32 коп. відмовити.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.
Повний текст рішення виготовлений 03 квітня 2017 року.

Головуючий суддя: О.В. Ільяшевич