АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в якому, просила суд на підставі ст.ст. 150, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, Правил перетинання державного кордону громадянами України надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без дозволу батька ОСОБА_2 та в її супроводі до АР Крим, на період з 01. 06.2016 року по 30.08.2017 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03.09.2003 року вона вступила в шлюб з відповідачем. Від спільного шлюбу 02 травня 2009 року народилась дочка ОСОБА_4. Спільне подружнє життя у них не склалося і рішенням Вишгородського районного суду від 30.07.2015 року шлюб між ними був розірваний. Дитина проживає з нею. Дочка часто хворіє. Перебуває на диспансерному обліку, у неї клінічний діагноз гідронефроз зліва (було оперативне втручання у 2014 році), пієлонефрит в стадії ремісії, хронічний тонзиліт. Потребує щорічного оздоровлення в літні місяці на морському узбережжі. З самого дитинства вона дочку вивозила на оздоровлення до АР Крим. Там у неї проживає рідний брат, має власний будинок, тому у неї є можливість там перебувати під час оздоровлення дитини. Однак відповідач після розірвання: шлюбу відмовляється дати на це згоду, тому вона змушена добиватись дозволу на виїзд дитини за кордон. АР Крим є окупованою територією, для виїзду до АР Крим потрібний дозвіл. Вона гарантує повернення дитини до України за місцем постійногопроживання після оздоровлення дитини за кордоном.

Справа № 756/6501/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3961/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Тітова М.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що судом першої інстанції відмовлено в позові лише з тих підстав, що позивачем позовні вимоги обґрунтовуються лише ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України», Правилами перетину кордону громадян та правовий режим на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року.

Апелянт також посилається на висновок органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 29.11.2016 року яка також діє виключно в інтересах дитини надано дозвіл на вивезення дитини в супроводі матері до АР Крим.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити

Відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03.09.2003 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Вишгородського районного суд Київської області від 30.07.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_4, батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Малолітня ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку Гаврилівській амбулаторії загальної практики-сімейної медицини КП «Вишогородський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з клінічним діагнозом - гідронефроз зліва (було оперативне втручання у 2014 році), пієлонефрит в стадії ремісії, хронічний тонзиліт.

Бабусі малолітньої ОСОБА_7 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1. .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просила надати дозвіл на виїзд за кордон за межі України, однак територія АР Крим є тимчасовою територією України, питання в'їзду на яку регулюється іншим законодавством, а ніж те, на яке посилалася позивач.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи та правильно її розглянув в межах заявлених позивачем вимог.

Суд першої інстанції правильно вказав, що позивач просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон за межі України без дозволу батька на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзд в Україну громадян України», Правил перетинання кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, однак територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України, питання в'їзду на яку регулюється Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Порядком в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що вказане не є підставою для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Як вже було вказано вище, звернувшись до суду з позовом позивач просив надати дозвіл на виїзд за кордон за межі України, при цьому вказував про виїзд до АР Крим, яка є невід'ємною частиною України.

Посилання апелянта на інші норми права, а ніж ті, якими він обґрунтовував свою позовну заяву, колегія суддів не може брати до уваги та розглядати, оскільки відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших доводів щодо незаконності і необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді