Справа № 591/426/16-ц
Провадження № 2/591/373/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого: судді Бурда Б.В. при секретарі: Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що згідно договору позики від 18 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_1 отримала у кредитній спілці кредит в розмірі 10000 грн. на строк 24 місяці, інші відповідачі виступили поручителями своєчасного та повного погашення кредиту. В порушення вимог укладених договорів відповідачі до цього часу не повернули отриманий ОСОБА_1 кредит і станом на 17.11.2016 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту складає 33401,17 грн. З яких 10000 грн. заборгованості з повернення кредиту, 16135,06 грн. заборгованості зі сплати звичайних відсотків, заборгованість зі сплати підвищених відсотків за період з 05.07.2015 року по 08.09.2015 року в розмірі 2603,84 грн., а також відсотки за період користування позикою після спливу строку дії договору (з 08.09.2015 року по 17.11.2016 року) в розмірі 4662,23 грн. Тому просять стягнути з відповідачів в солідарному порядку 33401,17 грн. заборгованості за договором та судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_1 позов заперечив в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що вимога позивача сплатити підвищені відсотки в розмірі 144% річних не відповідає вимогам закону та порушує право позичальника як споживача. Зазначив, що ОСОБА_1 на виконання умов договору частково проводила оплати, сплативши близько 1500 грн., але позивач не вірно визначив розмір заборгованості та розмір відсотків за користування кредитом. Окрім того, вважає що позивач невірно обрахував розмір відсотків за період починаючи з 08.09.2015 року. Зазначив, що ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем з повернення кредиту та сплати відсотків, загальний розмір якої становить близько 8000 грн.

Інші відповідачі в судове засідання не зявилися.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_1, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

За статтею 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх обєднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок обєднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 21 цього Закону визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а пунктом 11 частини першої цієї статті врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої Законом, не допускається.

Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_1 (позичальник) 18 вересня 2013 року уклали договір про надання цьому відповідачу кредиту в розмірі 10000 грн. на строк до 08 вересня 2015 року під 72% річних. За умовами вказаного договору відповідач ОСОБА_1 мала щомісячно повертати позивачу отриманий кредит та сплатити відсотки за користування ним. Невиконання цих зобов'язань позичальником, відповідно до п. 2.5 Договору тягнуло за собою сплату подвійних відсотків у розмірі 144% річних, які нараховуються на непогашену суму кредиту.( п. п. 1.1., 1.3., 1.4, 2.1., 2.3, 2.5. Договору. Вказані обставини підтверджуються копією договору про надання кредиту.

Згідно видаткового касового ордеру від 18 вересня 2013 року позичальнику було видано кредит у сумі 10000 грн. (а.с. 187)

Відповідно до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Уклавши 18.09.2013 року з КС «Сумська кредитна спілка» кредитний договір і отримавши грошові кошти у сумі 10000 грн., ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання повернути їх в строк до 08.09.2015 року та сплатити 72% річних за користування кредитом.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову.

Судом встановлено, що в порушення вимог Договору позичальник належним чином не виконала умови договору кредиту, допустила прострочення чергових платежів більше ніж на 15 днів і до цього часу не повернула позивачу кредит, прострочивши виконання грошового зобовязання.

Факт не належного виконання позичальником умов договору був фактично визнаний представником ОСОБА_1 у суді.

Як вбачається з пояснень представ ставника позивача та наданих ним розрахунків заборгованість позичальника з повернення тіла кредиту до цього часу становить 10000 грн.

Будь-яких доказів на спростування цієї суми заборгованості, відповідачем ОСОБА_1 та її представником суду представлено не було, хоча положення ст.60 ЦПК України зобов'язують сторони подавати докази на підтвердження в тому числі і своїх заперечень.Будь-яких доказів належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_1 суду не надала.

Виходячи з вищезазначеного та враховуючи, що сума заборгованості підтверджується розрахунком наданим представником позивача та не спростована в ході розгляду справи, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості позичальника за тілом кредиту в сумі 10 000 грн.

Згідно п. 2.1. договору про надання кредиту, відсоток за користування кредитом є змінним. Його розмір розраховується згідно з умовами договору виходячи з базової ставки 72% річних. Відсоток нараховується на непогашену суму кредиту за кожний день її використання, але не менш чим за 30 днів. Зміна розміру відсотку відбувається у разі виникнення умов викладених у п. 2.5 Договору.

Відповідно до п. 2.5 зазначеного договору, при перевищенні вказаних в графіку строків оплати більше ніж на 15 днів, або не повного погашення суми кредиту і відсотків, встановленої графіком, позичальник за кожен день прострочення, до моменту погашення кредиту відповідно до графіку оплати, сплачує 144% річних, які нараховуються на непогашену суму кредиту.

Згідно ч.1 ст. 18, п.5 ч.3 ст. 18, ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Оцінюючи зміст укладеного договору кредиту та порівнюючи, встановлену п. 2.5 договору відсоткову ставку з базовою відсотковою ставкою, суд вважає що вимоги пункту 2.5 щодо визначення відсотків у розмірі 144% які нараховуються на непогашену суму кредиту, є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності, тягнуть як наслідок дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальнику як споживача послуг кредитної спілки, оскільки такі умови договору визначають вимогу по сплаті непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за укладеним кредитним договором. У звязку з чим, суд вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення з позичальника підвищених відсотків та вважає, що у вказаний період позичальник має сплати позивачу базову проценту ставку визначену кредитним договором (72% річних)

З розрахунку наведеного позивачем, якій не спростований позичальником, вбачається, що розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом станом на 08.09.2015 року виходячи з базової ставки (72 % річних) становить 17436,98 грн.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним судом України за наслідками розгляду справи №6-1412цс16:

«Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання.»

Враховуючи наведені у вказаній правовій позиції положення закону, встановлений договором між позивачем та позичальником строк повернення процентів до 08.09.2015 року та той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, суд вважає обґрунтованою вимоги позивача щодо покладення на позичальника сплатити проценти за період з 08.09.2015 року по 17.11.2016 року на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 4662,23 грн..

Таким чином встановлено, що загальний розмір позичальника перед позивачем за даним кредитним договором становить 32099,21 грн. та складається з: 10 000 грн. заборгованості з повернення тіла кредиту, 17436,98 грн. заборгованості зі сплати відсотків виходячи зі ставки 72 % річних станом на 08.09.2015 року, заборгованість зі спали відсотків на рівні облікової ставки НБУ за період з 08.09.2015 року по 17.11.2016 року.

Судом встановлено, що поручителем за вказаним договором позики виступили два інші відповідачі, кожен з яких уклав з позивачем окремий договір поруки (ОСОБА_2 18 вересня 2013 року, а ОСОБА_3 24.09.2013 року). За умовами даних договорів поруки вказані відповідачі зобовязалися нести солідарну відповідальність разом з ОСОБА_1 за договором кредиту.

За правовою позицією ВСУ висловленою у справі №6-255цс15:

«Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність безумовних підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, а саме стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Також умовами договорів поруки передбачено право кредитора предявити свої вимоги безпосередньо поручителю.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.»

Посилання ОСОБА_1 на порушення позивачем її інших прав як споживача фінансових послуг, як-то не повідомлення позивачем її про умови кредитування, вартість кредиту та інше не заслуговують на увагу.

За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1341 цс 15 від 2 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В той же час з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 С,М. на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору. Позичальник отримала усю інформацію щодо кредитування та сукупної вартості кредиту про що свідчить її підпис на графіку (а.с. 95), якій містить в зрозумілій формі розмір кредиту, розмір процентів які має сплатити позичальника та загальний розмір платежів позичальника за кредитним договором за весь період користування кредитом.

З урахуванням наведених вище обставин та норм закону суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

У звязку з частковим задоволенням позову з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в дольовому порядку (по 440,96 грн. з кожного) судові витрати понесені по справі позивачем на сплату судового збору, пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 32099,21грн.

Стягнути з ОСОБА_2, як солідарного боржника ОСОБА_1, на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» заборгованість за кредитним договором у сумі 32099,21грн.

Стягнути з ОСОБА_3, як солідарного боржника ОСОБА_1, на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» заборгованість за кредитним договором у сумі 32099,21грн.

Стягнути на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати по 440,96 грн. з кожного.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя