АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Окармус О.М.

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, а також за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права на спадковке майно та визнання частки у нерухомому спадковому майні.

Зазначав, що 17 жовтня 2014 року померла його мати ОСОБА_10

Після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі на 1/3 частину квартири №101, по вул. Комарова, 40 у м. Чернівці м. Чернівці, загальною площею 71,40 кв.м, а також на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 337,20 кв.м.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_10 є він як син, її батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, її чоловік ОСОБА_4

Він (позивач) та відповідачі спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняли своєчасно, оскільки у визначений законом строк звернулись до нотаріуса з заявами про її прийняття. У подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відмовились від їх частки у спадщині на його користь.

Посилаючись на те, що оформити спадщину в позасудовому порядку він можливості не має, що квартира №1, що по вул. Залозецького, 33 у м. Чернівці була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_10, уточнивши позовні вимоги, просив визнати право на спадкове майно - 1/3 частину квартири №101, по вул. Комарова, 40 у м. Чернівці, а також на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, у рахунок поділу майна визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, що знаходиться по вул. Комарова, 40/101 у м. Чернівці, загальною площею 71,40 кв.м. як спадкоємця першої черги за законом після смерті матері; визнати квартиру, що знаходиться по вул. Залозецького, 33/1 у м. Чернівці спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на 36/100 частини указаної квартири, стягнути з нього на користь відповідача ОСОБА_4 різницю у вартості часток у спадщині у сумі 15 837 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_10 про стягнення боргу.

У подальшому ухвалою від 23 березня 2016 року до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_10 було залучено ОСОБА_5

Зазначала, що 20 грудня 2005 року між нею та позичальниками ОСОБА_4, ОСОБА_10 було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала останнім позику у розмірі 750 000 грн, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 150 000 доларів США.

Факт передачі коштів підтверджується розпискою.

Згідно умов договору позичальники зобовязалися повернути кошти до 20 грудня 2012 року, однак свої зобовязання не виконали.

Посилаючись на неповернення коштів за договором позики, право на отримання пені та грошових сум на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути на її користь заборгованість за договором позики з кожного з відповідачів по 5 782 252 грн 50 коп., що еквівалентно 229 500 доларів США, з яких: 150 000 доларів США - сума позики, 66 000 доларів США пеня, 13 500 доларів США - три проценти річних.

У квітні 2016 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 20 грудня 2005 року недійсним.

Зазначав, що його мати ОСОБА_10 за життя не укладала договору позики з ОСОБА_3 та не отримувала будь-яких коштів від неї, а ОСОБА_3 раніше не повідомляла про існування договору позики.

Посилаючись на те, що підписи на договорі та розписці вчинені не матірю, а іншими особами, у ОСОБА_10 було відсутнє волевиявлення на укладення договору, просив визнати указаний договір позики недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 20 грудня 2005 року у розмірі 150 000 доларів США, 50 000 грн пені та 119 545 - 3 % річних, а всього 150 000 доларів США та 169 545 грн.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 20 грудня 2005 року недійсним задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір позики від 20 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 й ОСОБА_10, а саме в частині укладеного договору із ОСОБА_10

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_10 право власності: на 3/16 частки квартири АДРЕСА_3; на 3/8 частки квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_9 просить рішення суду в частині визнання за ОСОБА_5 права власності в порядку спадкування на 3/8 частки квартири АДРЕСА_4 та визнання частково недійсним договору позики, а саме в частині укладеного договору із ОСОБА_10 скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У справі встановлено, що 20 грудня 2005 року між ОСОБА_11, як позикодавцем, та ОСОБА_4, як позичальником, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надала позичальнику кошти у розмірі 750 000 грн на строк до 20 грудня 2002 року, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 150 000 доларів США.

Це стверджується змістом договору позики та розпискою (а.с. 135-136).

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення указаних обставин сторонами не оскаржується.

У договорі позики позичальником також зазначена ОСОБА_10 й від її імені вчинено підпис.

Ухвалюючи рішення про визнання договору позики недійсним в частині укладенні договору ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустими доказами у справі встановлено, що ОСОБА_10 договір позики від 20 грудня 2005 року не підписувала, а отже її волевиявлення на укладення саме нею договору не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 3052/3053/3097 від 8 серпня 2016 року, проведеної експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис, в оригіналі договору позики від 20 березня 2005 року, укладеного від імені ОСОБА_3, як позикодавця, та ОСОБА_4, ОСОБА_10, а саме, підпис розташований в графі «Заемщики» після запису «ОСОБА_12, г.Черновцы, ул. Кочубея 10с/2» виконаний не ОСОБА_10, а іншою особою (т. 2, а.с.191-193).

Указаний висновок є належним чином мотивованим, а суд першої інстанції дав йому належну оцінку.

Апелянт посилається на те, що надані експерту документи зі зразками почерку ОСОБА_10 належним чином не завірені та у невідомий спосіб надані експерту.

Такі доводи є безпідставними.

Вони спростовуються змістом ухвали суду першої інстанції від 31 травня 2016 року про витребування оригіналів документів, що містять підписи ОСОБА_10 (т. 2, а.с.160), змістом супровідного листа Чернівецької ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області (т. 2, а.с. 186), клопотанням представника позивача ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 187), змістом самих оригіналів документів, які були предметом дослідження, на яких є штампи експертної установи.

Відповідачем ОСОБА_4 та його представником не спростовано належність підписів на відповідних документах ОСОБА_10

Тому вони підставно використовувалися саме як вільні зразки підпису ОСОБА_10

Необґрунтованими є і доводи апелянта, що експертом на свій розсуд використано зразки лише трьох підписів ОСОБА_10

Такі доводи спростовуються змістом описової та мотивувальної частини висновку, а також наявністю практично на усіх документах відмітки «Львівський НДІСЕ Зразок».

Необхідності у зясуванні цих обставин шляхом допиту експерта не було, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні такого клопотання.

Надуманими є твердження апелянта про позбавлення ОСОБА_4 можливості зясування проведення додаткової або повторної експертизи.

Такого клопотання ОСОБА_4 не заявляв ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Апелянт посилається на необґрунтованість взяття до уваги показань ОСОБА_5 як свідка про те, що на будівництво спірної квартири по вул. Залозецького у м. Чернівці кошти подружжям не позичалися.

Проте такі пояснення свідка самі по собі не вплинули на правильність по суті вирішення спору. Суд першої інстанції визнавав доведеним факт позичання коштів ОСОБА_13 у ОСОБА_3

Апелянт посилається на не зясування походження коштів та будівництво вказаної квартири та отримання ОСОБА_10 коштів.

Проте у мотивувальній частині, суд першої інстанції на підставі аналізу наявних у справі доказів обґрунтовано виходив з факту доведеності участі ОСОБА_10 працею та коштами у будівництві спірної квартири.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1568цс16.

У справі, що розглядається встановлено, що джерелом набуття (будівництва) спірної квартири по вул. Залозецького у м. Чернівці була не тільки праця й кошти подружжя, але й кошти, отримані відповідачем ОСОБА_4 у позикодавця ОСОБА_3 за договором позики від 20 грудня 2005 року.

Про це свідчить зміст самого договору, де зазначено мету позики грошей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст договору позики грошей також свідчить про те, що кошти, які отримав ОСОБА_4, надавалися не на його особисті потреби, а на потреби сімї для будівництва спірної квартири.

Отже, у справі встановлено, що квартира по вул. Залозецького у м. Чернівці була набута подружжям Нестерюка-Зушман за кошти, передані на потреби сімї на підставі згаданого договору позики, за спільні кошти подружжя та за рахунок їх особистої праці.

Тому суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю відповідача ОСОБА_4

Відповідно доводи апелянта про те, що спірна квартира набута ним за особисті кошти є необґрунтованими.

Наявність невиконаних зобовязань за кредитним договором не свідчить, що вони є зобовязаннями лише ОСОБА_4

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У справі, яка розглядається, встановлено, що кошти за укладеним за час шлюбу договором позики відповідач ОСОБА_4 одержав для будівництва квартири АДРЕСА_5, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів спірну квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Праву на спільну сумісну власність на спірну квартиру кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку.

Водночас, у справі, що розглядається відповідачем ОСОБА_4 не заявлялися вимоги до спадкоємців подружжя ОСОБА_10 про повернення частини грошової суми, що позичалася на будівництво квартири.

Що ж стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, то воно у цій частині є по суті правильним.

Згідно з ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті.

Враховуючи, що ОСОБА_10 померла до пред'явлення вказаного позову до суду, то вона не набула здатності мати процесуальні права та обов'язки відповідача за позовом ОСОБА_3

При цьому, у зв'язку зі смертю боржника в кредитних правовідносинах має місце перехід обов'язків боржника до його спадкоємців, а нормами матеріального права визначено порядок пред'явлення вимоги кредитора до спадкоємців та обов'язки останніх.

Питання про задоволення вимог кредитора у разі смерті боржника врегульовані ст. 1281 ЦК України, якою встановлено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Виходячи з того, що позов пред'явлено до боржника ОСОБА_10 після її смерті, то за життя боржник не набув процесуальних прав і обов'язків учасника цього судового процесу, у зв'язку з чим не набуті за життя процесуальні права і обов'язки не могли перейти до інших осіб (у спірному випадку до ОСОБА_5В.), що випливає також і з положень статей 1218, 1219 ЦК України, оскільки нормами цивільного права передбачено в таких випадках право кредитора на пред'явлення вимоги саме в порядку цивільного судочинства про стягнення боргу безпосередньо до спадкоємців боржника, які несуть відповідальність за зобов'язанням спадкодавця лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Цивільне судочинство здійснюється виключно в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, яким не передбачено право особи пред'являти позов до померлої особи; при цьому ОСОБА_3 не позбавлена можливості пред'явити вимоги до спадкоємців померлого боржника в порядку, передбаченому ст. 1281 ЦК України.

Такого позову ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_5 не предявляла.

Тому відмова у позові ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_5 як до процесуального правонаступника ОСОБА_10 за вимогами про стягнення боргу за договором позики є по суті правильною.

Така відмова не позбавляє ОСОБА_3 права на предявлення позову до спадкоємців ОСОБА_10 у порядку ст. 1281 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить інших доводів неправильності рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_14