Справа № 452/2842/15-ц
УХВАЛА

02 лютого 2017 року м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої судді Карнасевич Г.І.,

при секретарі Страхоцькій Т.А.,

із участю: державного виконавця Співака Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області матеріали скарги представника заявника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження №48806401 від 22.09.2015 року, винесену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області ОСОБА_3 вже після спливу річного строку для предявлення виконавчого документа до виконання.

В підтвердження вимог, викладених у скарзі, посилається на те, що строк предявлення виконавчого документа до примусового виконання витік ще 15.05.2014 року, а, отже, обовязок за виконавчим листом №2-614 у боржника ОСОБА_2, до виконання якого він може бути примушений, відсутній. У звязку з вищенаведеним просить визнати цю постанову неправомірною і скасувати.

ОСОБА_1 та заявник у судове засідання не зявилися, подали заяву про розгляд скарги у його відсутності.

Старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області ОСОБА_3 в судове засідання також не зявився, подав до суду письмове заперечення проти скарги, в якому зазначив, що з дня набрання законної сили судовим рішенням до часу останнього відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-614 від 13.02.2013 року про стягнення коштів із ОСОБА_2 в користь ПАТ акціонерний банк «Укргазбанк» минуло 237 днів, відтак строк для повторного предявлення виконавчого документа на день відкриття виконавчого провадження ще не минув, просив у задоволенні скарги відмовити.

Представник заінтересованої особи АБ «Укргазбанк» на виклик в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності та письмове заперечення проти скарги.

Зясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити з наступних підстав:

У відповідності до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Матеріалами справи встановлено, що 29.05.2012 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ПАТ АК «Укргазбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ АК «Укргазбанк» про визнання кредитного договору недійсним, згідно якого позов ПАТ АК «Укргазбанк» був задоволений, у зустрічному - відмовлено. Виконавчий лист видано 13.02.2013 року.

Вперше виконавчий лист від 13.02.2013 року № 2-614 було подано стягувачем в межах одного року з дня набрання рішенням законної сили (10.06.2012-2013), а саме:

25.03.2013 року. (ВП 37199117), тобто у межах строку, визначеного ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження».

В цей же день старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області ОСОБА_6 було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-614, виданого 13.02.2013 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області про солідарне стягнення із ОСОБА_4. ОСОБА_5, ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного банку «Укргазбанк» 5942,27 доларів США, що в еквіваленті становить 47460,91грн. та 13645,31грн. , заборгованості по кредитному договору і судові витрати у справі 691,16грн.

Дане виконавче провадження завершилось винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.02.2014 року на підставі п. 2 с. 1 ст. 47 Закону (відсутність у боржника майна) і виконавцем цілком правомірно було встановлено строк, протягом якого стягував повторно міг би предявити даний виконавчий документ до виконання - один рік, як і передбачає ст. 22 Закону, тобто до 27.02.2015 р.

Після повторного предявлення до виконання виконавчого листа постановою від 25.12.2014 року державним виконавцем повернено виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 34).

Відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Повторне предявлення виконавчого листа № 2-614 від 13.02.2013 р. відбулось 24.02.2015 року, тобто в межах строку, встановленого постановою від 27.02.2014 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві. А, отже, державним виконавцем законно було відкрито виконавче провадження ВА46652916, яке також завершилось поверненням стягувачеві виконавчого документа на тих же підставах, що дало право стягувачеві повторно звернутися у виконавчу службу із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезазначеного виконавчого листа знову таки в межах встановленого строку (22.06.2015-2016 рр.) - 22.09.2015 року, тобто виконавчий лист було повторно предявлено до виконання у межах річного строку.

Аргументуючи свою позицію стосовно пропущення стягувачем строку для предявлення виконавчого документа до виконання, скаржник посилається на рішення Верховного суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-55гс14, не враховуючи той факт, що обставини справи суттєво відрізняються від обставин даної справи. Так у справі, на яку посилається скаржник, стягувачем було подано виконавчий документ вперше, при чому стягувач вважав, що подання виконавчого документа до неналежного органу ВДВС України перериває строк для предявлення виконавчого документа і після перерви новий строк починається спочатку.

В даній справі стягувач 22.09.2015 р. звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-614 від 13.02.2013 р. повторно після отримання його попередньо за постановою про повернення виконавчого документа у звязку з неможливістю виконати рішення.

Стаття 47 Закону не містить ніяких застережень стосовно застосування до строків повторного подання виконавчих документів вимог ст. 23 Закону (переривання строку давності пред'явлення виконавчого документа до виконання), а лише напряму посилається на ст. 22 Закону (строки пред'явлення виконавчих документів до виконання), а, отже, вимоги ст. 23 Закону мають застосовуватись до тих ситуацій, які не охоплюються ст. 47 Закону, зокрема, при обчисленні строків подання виконавчого документа вперше.

Отже, зважаючи на наведене, стягувач не порушив строк для предявлення виконавчого документа до виконання, подавши його 22.09.2015 року, а державний виконавець цілком правомірно і законно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2015р

Відповідно до ч.3 ст. 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до Закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Він зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, про що зазначено у ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Як встановлено судом, на даний час існує несплачене фінансове зобовязання у гр. на ОСОБА_2 перед банківською установою, стягувачем не порушено строк для предявлення виконавчого документа до виконання, а відтак постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2015 року за виконавчим провадженням №48806401, винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби є правомірною, не порушує прав чи свобод ОСОБА_2 під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до закону, а тому у задоволенні скарги у відповідності до ч. 3 ст. 387 ЦПК України слід відмовити.

Судові витрати слід розподілити згідно ст. 388 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 386 387 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області ОСОБА_3.

Стягнути із ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у сумі

487,20 грн.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя