Справа №464/4317/16-ц
пр.№ 4-с/464/15/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Борачка М.В.

за участю секретаря судового засідання Гаврилишин О.Б.

представника заявника ОСОБА_1

державного виконавця Сихівського відділу ДВС ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця та постанову про закінчення виконавчого провадження,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Сихівського відділу ДВС ОСОБА_2, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 49644424 та зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження. В обґрунтування скарги посилається на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму боргу та судові витрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2015р. зупинено виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 16.10.2015р. 10 травня 2016 року заявнику випадково стало відомо, що 26.04.2016 року старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» суми боргу та судових витрат. Вказану постанову ОСОБА_3 вважає такою, що винесена без належних підстав.

Представник заявника в судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задоволити, посилаючись на те, що при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не дотримано процедури, зокрема не перевірив чи є майно боржника на території Сихівського району, не переконався чи проживає боржник на території Сихівського району. Не заперечив, що боржник дійсно не проживає на території Сихівського району.

Старший державний виконавець Сихівського відділу ДВС м.Львів ОСОБА_2 в судовому засіданні не погодився зі скаргою та просить відмовити в її задоволенні, зазначивши, що закінчення виконавчого провадження було здійснено на передбачених законом підставах, оскільки право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії, належить стягувачу.

Заслухавши представника заявника, державного виконавця, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2015 року на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

24.11.2015 року Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/11047/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 3219 грн.

Постановою старшого Державного виконавця Сихівського відділу ДВС від 16.12.2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 49644424.

Постановою старшого державного виконавця від 28.12.2015 року на підставі клопотання боржника ОСОБА_3 від 24.12.2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.12.2015 року виконавче провадження зупинено до закінчення касаційного провадження.

26.04.2016 року на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.04.2016 року, якою відхилено касаційну скаргу боржника, старшим державним виконавцем поновлено виконавче провадження.

В той же день на підставі звернення стягувача про скерування виконавчого документу за належністю у Шевченківський ВДВС, старшим державним виконавцем винесено оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 49644424.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIVпередбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

За правилами ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIVдержавний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIVпередбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. В ч. 3 цієї статті зазначено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIVвиконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у боржника наявне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, що є територією Шевченківського району м.Львова.

З матеріалів справи вбачається, що стягувач звернувся до державного виконавця із заявою про направлення виконавчих документів для подальшого виконання за належністю у Шевченківський відділ ДВС Львівського міського управління юстиції. Посилання на вказане звернення міститься в оскаржуваній постанові.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, державний виконавець вказав підставу її винесення наявність заяви стягувача про скерування виконавчого листа за належністю до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, де перебуває зведене виконавче провадження по даному боржнику, і таке рішення державного виконавця в повній мірі узгоджується з нормами ч.1 ст. 20 та п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV.

Відтак покликання заявника на ту обставину, що державний виконавець міг винести таку постанову лише після вчинення на своїй території дій щодо встановлення майнового стану боржника, місця його фактичного проживання та місця роботи є безпідставними.

Пунктом 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства Юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, передбачено, що у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIVдержавний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності.

Вказана норма лише передбачає необхідність зазначення в постанові про виконавчі дії, які фактично вже були проведені виконавцем до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Обовязок зазначити в постанові про фактичні виконавчі дії, зобовязує виконавця лише відобразити все, що вже було здійснено за конкретним виконавчим документом (якщо виконавчі дії проводилися). Проте, якщо виконавець ще не проводив виконавчих дій, вказана норма не зобовязує їх здійснювати до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Відтак посилання заявника у своїй скарзі на вимоги п. 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, є безпідставними.

Згідно з ч. 5 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIVу разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та зясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

З аналізу даної норми закону можна зробити висновок, що за власною ініціативою виконавець може передати виконавчий лист до іншого відділу ДВС, лише після зясування вищезазначених обставин.

Проте, законодавство не передбачає, що при наявності клопотання стягувача про передачу виконавчого листа до іншого відділу ДВС, державний виконавець зобовязаний проводити будь-які виконавчі дії на своїй території до здійснення такої передачі.

Тобто, для прийняття державним виконавцем за власної ініціативи рішення про необхідність передати виконавчий документ на виконання іншого відділу ДВС, державний виконавець дійсно повинен здійснити ряд виконавчий дій, а саме: отримати документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та зясувати, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця. В той же час, для передачі виконавчого документу до іншого відділу ДВС за ініціативою стягувача, обовязок проводити вищезазначені дії не передбачений.

Відтак посилання представника заявника на те, що стягувач має право вибору місця виконання лише на стадії відкриття виконавчого провадження, не заслуговує на увагу.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що покликання заявника на невідповідність закону дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження у звязку із заявою стягувача про передачу виконавчого документу до іншого відділу ДВС без проведення виконавчих дій є безпідставними та необґрунтованими, відтак підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 17, 20, 25, 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIV, ст.ст. 370, 375, 378 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та постанову від 26 квітня 2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 49644424 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом пяти днів з дня винесення ухвали.

Головуючий Борачок М.В.