Справа № 589/5104/16-ц
Провадження № 2/589/313/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючої судді - Стародубцевої Л.О., з участю секретаря судового засідання Артеменко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та посилаючись на ст.ст. 509, 530, 545, 625 ЦК України, ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України, просить суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача в солідарному порядку кошти за Договором позики від 18 червня 2009 року в сумі 47000 грн., та судові витрати по справі.

Позовні вимоги мотивуються тим, що ОСОБА_1, на прохання подружжя ОСОБА_3, 18 червня 2009 року були надані в борг кошти в сумі 47000 гривень з умовою сплати 10% на місяць від суми позики.

Про це, між позивачем та ОСОБА_2 18.06.2009 року було укладено письмово договір позики, який був підписаний відповідачами.

При цьому, в тексті самого договору позики зазначено, що сплата відсотків за користування коштами має відбуватись в розмірі 10% від суми позики до 18 числа кожного місяця, а повернення суми боргу має відбутись 18 грудня 2009 року. Крім цього, в пункті «7» договору позики зазначено, що подружжя відповідає солідарно за невиконаним борговим зобовязанням.

Але, з моменту отримання коштів у борг, відповідачі зобовязання за Договором позики не виконувати, на час кінцевого строку визначеного сторонами для повернення коштів взяті в борг кошти не повернули.

На неодноразові прохання щодо повернення коштів та сплати відсотків за користування ними, відповідачі відповідають відмовою мотивуючи її відсутністю у них для цього коштів.

У звязку з цим, відповідачі порушили грошове зобовязання і вільно на свій розсуд користуються грошима позивача та отримують від цього прибуток.

Відповідно до Договору позики чітко зазначений строк повернення коштів, а це 18.12.2009 року.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, пояснив, що пропущений строк звернення до суду на думку позивача має бути судом поновлений з огляду на те, що відповідачі ухилялися і дотепер ухиляються від повернення боргу та умисно затягнули строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2, у 2009 році звернувся до позивача про надання коштів у борг. Позивачем для зручності була надрукована розписка від 18.06.2009 року та її оригінал позивач власноручно заповнив її зазначивши прізвища: ОСОБА_2, його дружини ОСОБА_3 та рідного брата відповідача ОСОБА_4.

Вказану заповнену боргову розписку він передав відповідачу ОСОБА_2 для того, щоб він та решта зазначених осіб підписали її. Як саме ставилися підписи вказаних осіб на розписці позивач не бачив, а коли відповідач приніс вказану розписку з підписами, він запитав у відповідача чи все в порядку на що відповідач відповів згодою. Після цього позивач передав відповідачу вказані в розписці кошти, які відповідач забрав з собою.

Так, відповідач тривалий час перебував на заробітках в Росії, тому позивач вважав, що оскільки відповідач відсутній в м. Шостка, тому і не звертався до суду.

По приїзду відповідача з Росії, він прохав ще почекати у звязку з тим, що коштів майже не заробив та різними сімейними обставинами, позивач входив у обставини відповідача та продовжував чекати.

Крім цього, відповідачем на адресу позивача виказувалися погрози якщо позивач буде вимагати у відповідача повернення грошей, та до позивача зверталися певні особи з приводу припинення вимагання грошей у відповідача, тому позивач не здійснював ніяких заходів з приводу звернення про застосування до нього погроз та не звертався з відповідною заявою до поліції.

Стверджує, що відповідачі говорять неправду про повернення боргу, оскільки вони нічим цього не підтверджують. Надав суду також копію вказаної боргової розписки, яку йому відповідач власноручно написав, а її оригінал залишився у відповідача. Оскільки вказана боргова розписка, яка була написана власноруч відповідачем, мала помарки та виправлення, тому він вказану боргову розписку для зручності вирішив надрукувати.

Надав суду також позовну заяву датою 02.07.2013 року про стягнення боргу за борговою розпискою від 07 липня 2010 року на суму 19 000 грн., як на підтвердження того, що відповідач постійно брав у позивача у борг гроші, але не повертає.

Пояснив також, що в 2010 році відповідач здійснював продажу свого автомобіля, про що позивачу стало відомо, тому під час цього продажу він забрав у відповідача 19 000 грн., в рахунок погашення боргу за вказаною борговою розпискою, але в цей же день відповідач знову у нього позичив вказані 19 000 грн., окремої розписки на ці обставини ними не складалися, тому позивач рахує, що борг за вказаною розпискою не погашений.

Пояснив, також, що позивач мав можливість у межах позовної давності звернутися з відповідним позовом, але не здійснював цього чекаючи обіцянок відповідача.

Відповідачі ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2,- адвокат ОСОБА_5, позов не визнали в повному обсязі, просять відмовити повністю в задоволенні позову за необгрунтованістю та заявили клопотання про застосування до вказаних вимог ст. 267 ЦК України у звязку зі спливом позовної давності виходячи з наступного.

Надана позивачем розписка складена самим позивачем. У вказаній розписці відсутні підписи відповідача, його дружини та брата, який помер 29.03.2016 року. Вказану розписку відповідачі бачать вперше. У ній відсутні дані про те, що позивач передає відповідачу у присутності осіб, чиї підписи та прізвища маються в ній вказану суму коштів у розмірі 47000 грн.

При цьому, враховуючи, що розписка підписана не відповідачем, фактично правочин є не укладений у розумінні вимог ст. 207 ЦК України.

Про те, що у розписці стоять підписи не відповідача, не його дружини, а також не брата відповідача.

Враховуючи той факт, що з кінцевого терміну повернення коштів, вказаного у розписці, а саме 18.12.2009 року, пройшло вже сім років, тобто пройшли строки позовної давності передбачені ст. 257 ЦК України, будь яких доказів з приводу збільшення позовної давності позивачем не надано, а тому на даний час не доцільно звертатись до суду з заявою про визнання вказаного договору позики (розписки) недійсним а також проведення судової почеркознавчої експертизи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Правова позиція щодо застосування строків позовної давності викладена Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14, у якій вказано слідуюче: «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тому, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, а саме: оригінал боргової розписки від 18.06.2009 року з якої вбачається, що борг в сумі 47 000 грн. має бути повернений відповідачами до 18 грудня 2009 р., та інші матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у звязку зі спливом строків на момент розгляду позовної даності, встановлених ст. 259 ЦК України про яку відповідачами заявлено в судовому засіданні.

В судовому засіданні не знайшов своє належне підтвердження факту поважних причин про його поновлення відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем таких підстав не доведено.

Посилання позивача про те, що відповідач тривалий час перебував за межами України, судом до уваги не приймається, враховуючи пояснення сторін.

Як пояснив відповідач, він дійсно перебував на заробітках в Росії, проте кожні 3 місяці приїзжав в Україну та певний час знаходився у м. Шостка про що позивачу було добре відомо і про що також пояснював і сам позивач в судовому засіданні. Доводи позивача про погрози не підтверджені відповідним чином, тому також не є слушними.

Таким чином, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Тому, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 60, 208-209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, ст.ст. 207, 257, 267 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, у звязку зі спливом позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Сумської області через Шосткинський міськрайсуд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особам, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом цього строку з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

У разі оскарження рішення, якщо воно не було скасованим, воно набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_6