Справа № 344/1068/17
Провадження № 4-с/344/39/17
У Х В А Л А

22 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду скаргу ОСОБА_1, заінтересовані особи: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 на дії Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із скаргою, в якій просила визнати дії Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області в частині не зняття арешту з майна при закінченні виконавчого провадження протиправними; скасувати арешт нерухомого майна та заборону на його відчуження, накладеного постановою ДВС м.Івано-Франківська серії АА №532994 від 27.03.2006, в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4615 від 19.01.2006 року на все майно, яке належить ОСОБА_1 Вимоги скарги мотивувала тим, що 18.01.2017 року дізналася про те, що постановю державного виконавця від 27.03.2006 року накладено арешт на її майно. Відповідно до листа Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області у звязку з відсутністю даних з примусового виконання виконавчого листа №2-4615 від 19.01.2006 року виданого Івано-Франківським міським судом про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 40 387 грн. у базі ЄДРВП та АСВП можна зробити висновок, що виконавче провадження завершено. Жодних дій по встановленню правонаступників стягувача по виконавчому листу державним виконавцем не вчинялось, оскільки, даних про смерть стягувача немає. У звязку з тим, що стягувач по виконачому листі померла ще 2007 року, спадкова справа після її смерті не заводилась, просила на підставі ст.ст. 49, 50 ЗУ Про виконавче провадження (в редакції 2006 року) вимоги скарги задоволити в повному обсязі.

В судове засідання заявниця не зявилася, представник заявниці попередньо подала до суду заяву про розгляд скарги за її відсутності та без участі заявниці, просила вимоги скарги задоволити в повному обсязі (а.с.38).

Представник Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.35, 37).

Відповідно до копії актового запису про смерть №319 від 26.02.2007 року ОСОБА_2 померла 24.02.2007 року у віці 81 р. (а.с.27). Як вбачається із листа Першої Івано-Франківськї державної нотаріальної контори від 16.02.2017 року №346/02-14, згідно проведеної перевірки та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №46777210 від 16.02.2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, не заводилась (а.с.33, 34).

Відповідно до ч. 2 ст. 197 фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали скарги, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 124 ОСОБА_3 України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обовязок щодо виконання рішення.

19.01.2006 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 35 020 грн. матеріальної шкоди, 367 грн. сплаченого державного мита, а разом 40 387 грн.

На виконання вказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.03.2006 року, винесеною державним виконавцем Судак М.М. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. вул. Матейки, 10/1, м.Івано-Франківськ та заборонено здійснювати його відчуження (а.с.6).

Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції від 14.01.2006 року чинній на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Арешт застосовується: для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла 24.02.2007 року у віці 81 р., що підтверджується копією актового запису про смерть №319 від 26.02.2007 року (а.с.27). Відповідно до листа Першої Івано-Франківськї державної нотаріальної контори від 16.02.2017 року №346/02-14, згідно проведеної перевірки та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №46777210 від 16.02.2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, не заводилась (а.с.33, 34).

Згідно вимог ч.3 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження ( в редакції від 16.01.2007 року чинній на час смерті стягувача) виконавче провадження підлягає закінченню зокрема у випадку смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника (ст. 38 ЗУ Про виконавче провадження ( в редакції від 16.01.2007 року чинній на час смерті стягувача).

Вказані норми містяться і в ст.ст. 39, 40 ЗУ Про виконавче провадження в редакції від 05.01.2017 року чинній на час звернення адвоката ОСОБА_5 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області із адвокатським запитом.

Відповідно до листа Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області у звязку з відсутністю даних з примусового виконання виконавчого листа №2-4615 від 19.01.2006 року виданого Івано-Франківським міським судом про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 40 387 грн. у базі ЄДРВП та АСВП можна зробити висновок, що виконавче провадження завершено. Арешт з майна боржника знімається у разі завершення виконавчого провадження з підстав наведених у наступних статтях: п.5 ч.1 ст. 39 скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню: п.9 ч.1 ст. 39 фактичного виконання в повному обсязі згідно з виконавчим документом. У звязку з вищенаведеним та тим, що доказів сплати боргу по вищевказаному виконавчому листу немає, підстав для зняття арешту немає (а.с.5).

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що посилання начальника Івано-Франківського МВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_6 на п.п.5, 9 ч.1 ст. 39 ЗУ Про виконавче провадження як на підставу для зняття арешту з майна боржника є необгрунтованим, а дії щодо відмови у знятті такого арешту є неправомірними.

Принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК України визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав та, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Дослідивши матеріали скарги, перевіривши чи діяв державний виконавець відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця дія; своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає дії начальника Івано-Франківського міського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франкіській області щодо незняття арешту з усього майна ОСОБА_1 при закінченні виконавчого провадження неправомірними та слід усунути порушення шляхом скасування вказаної постанови.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 ОСОБА_3 України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 60, 383-387 ЦПК України, керуючись ст. ст. 209-210, 386, 387 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1, заінтересовані особи: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 на дії Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області задоволити.

Визнати неправомірними дії начальника Івано-Франківського міського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франкіській області щодо незняття арешту з усього майна ОСОБА_1 при закінченні виконавчого провадження.

Скасувати постанову державного виконавця Судак М.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, вул. Матейки, 10/1, м.Івано-Франківськ та заборонено здійснювати його відчуження.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Пастернак І.А.