АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/161/2017 Єдиний унікальний номер справи: 653/2827/16-ц
Головуючий в І інстанції Шарко Н.А.
Доповідач Приходько Л.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Приходько Л.А.

суддів: Бездрабко В.О.,

Кузнєцової О.А.,

секретар Чертков Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 14 листопада 2016 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_3 посилаючись на те, що його матері ОСОБА_3 за життя належало право на земельну частку (пай), площею 10,58 умовних кадастрових гектарів сільськогосподарського призначення, яка розташована на території с. Комісарівка, Генічеського району, що підтверджується сертифікатом серії НОМЕР_1. Оформленням цієї земельної ділянки та її обробкою займався ОСОБА_4, рідний брат позивача, який регулярно сплачував матері орендну плату за землю. Після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, цим займалась його дружина, відповідач у справі, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати - ОСОБА_5

17.09.2015 позивачу стало відомо, що 24.03.2000 його мати подарувала братові, ОСОБА_4, своє право на земельну частку (пай). Вважає договір дарування укладений між матір'ю та братом недійсним, як такий, що укладений без волевиявлення матері, оскільки остання наміру подарувати земельну ділянку сину ОСОБА_6 не виказувала, а мала намір лише підписати на його ім'я довіреність, однак в силу похилого віку, малограмотності та поганого зору, помилково підписала договір дарування. Крім того, позивач зазначає, що мати по час своєї смерті отримувала орендну плату від орендаря за свою земельну ділянку, що на думку позивача також підтверджує те, що вона до часу своєї смерті вважала, що є власницею земельної ділянки, просив визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та визнати недійсним договір дарування, укладений 24 березня 2000р., за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_1, виданий Генічеською РДА, зареєстрованої у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 28 липня 1997р. №279, площею 10,58 кадастрових гектарів, що розташована за адресою: Херсонська область Генічеський район с. Комісарівка.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, і таким, що ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7, який прийняв участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8, приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, зазначили, що на їх думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 на підставі сертифікату серії НОМЕР_2, виданого Генічеською районною державною адміністрацією Херсонської області належало право на земельну частку(пай), площею 10,58 умовних кадастрових гектарів сільськогосподарського призначення без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на території с. Комісарівка, Генічеського району.

24 березня 2000року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 вказане право на земельну частку(пай), що підтверджується договором дарування АВІ №649198 посвідченим нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Шляховой С.В, реєстраційний запис за №559.

У подальшому, ОСОБА_4 об'єднав вказану земельну частку з належною йому земельною часткою, та земельною часткою, що належала його дружині ОСОБА_3, у зв'язку з чим отримав державний акт на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, помер.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яку прийняли дружина покійного ОСОБА_3 та мати покійного - ОСОБА_5

ОСОБА_5 свідоцтво про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, померла мати позивача, ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яку прийняв позивач, ОСОБА_2 До складу спадщини, увійшла частина земельної ділянки, яку його мати успадкувала після смерті ОСОБА_4

Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому, в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Зі змісту позовних вимог та пояснень, даних під час розгляду справи вбачається, що позивач просить визнати недійсним договір дарування посилаючись на те, що на його думку, ОСОБА_5, його мати, не мала наміру відчужувати належне їй право на земельну частку(пай), а, будучи особою похилого віку, не маючи можливості ознайомитися з текстом договору з-за малограмотності та поганого зору, уклала договір під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а також внаслідок введення її в оману ОСОБА_4 щодо обставин, що мають істотне значення, оскільки вважала, що підписує довіреність.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом даної статті вбачається, що дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває право власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдарованого.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

На виконання вимог ст. 60 ЦПК України позивачем, на підтвердження своїх доводів що ОСОБА_5 укладаючи договір дарування не мала наміру дарувати своє право на земельну частку (пай) ОСОБА_4, а вважала що оформлює на нього довіреність, належних та допустимих доказів не надав, а судом такі обставини не встановлені.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача під час розгляду справи про наявність вказаного договору він дізнався влітку 2006 року, тобто обставини укладення договору йому особисто не відомі. Обидві сторони договору на теперішній час померлі; ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5. За життя жодна з сторін, в тому числі ОСОБА_5, дійсність укладеного 24.03.2000 договору дарування не оспорювала.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_5, в силу свого похилого віку, малограмотності та вад зору не могла правильно сприймати фактичні обставини вчинення правочину, що призвело до помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін за укладеним договором, ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів позивачем суду не надано. Жоден з допитуваних судом свідків, в тому числі ОСОБА_10, не є очевидцями укладення договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Пояснення свідка ОСОБА_10, про те, що в його присутності (в дорозі та у черзі в нотаріальній конторі) розмов про укладення договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було, не свідчать про відсутність у ОСОБА_5 наміру на укладення оспореного договору.

Також суд першої інстанції дав належну оцінку доводам ОСОБА_2 про те, що договір укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є договором дарування, оскільки останній зобов'язався сплачувати та сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою.

Так, як вбачається з матеріалів справи оспорюваний договір не встановлює обов'язок у обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Надання в подальшому матеріальної допомоги, у тому числі в грошовому виразі, ОСОБА_5 спочатку її сином ОСОБА_4, а після смерті невісткою, ОСОБА_3, не є належним доказом того, що спірним договором був встановлений обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, а саме виплату плати за користування земельною часткою.

Розписка ОСОБА_3 від 17.09.2015 року, про те, що вона зобов'язується повернути земельну частку (пай) ОСОБА_5 її дітям, не свідчить про наявність підстав, визначених ст.229 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним, оскільки не містить в собі будь-яких фактичних даних, що обставин укладення договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для визнання оспореного правочину недійсним з заявлених позивачем підстав і вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заявлених вимог. Під час розгляду справи в апеляційному суді позивачем не надано будь-яких доказів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції.

Також, слід зазначити, що під час розгляду справи не знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ОСОБА_3 при укладені договору була введена в оману ОСОБА_4 щодо обставин, які мають істотне значення.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені частиною 1 статті 230 ЦК України,згідно якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Окрім того, на що також звернуто увагу в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виходячи зі змісту ст.230 ЦК України її норми не застосовуються щодо односторонніх правочинів, до яких віднесено й договір дарування, оскільки з його укладенням у сторін не виникає, як правило, взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_3, розпорядилася належним їй правом на земельну частку (пай) за життя, шляхом укладення договору дарування і підстави, визначені законом, для визнання цього договору недійсним відсутні, а відтак це право до складу спадщини після її смерті не увійшло. За таких обставин суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що права та охоронювані законом інтереси позивача, про захист яких він просить у позовній заяві, не порушено.

Суд з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, яким дав належну оцінку та постановив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова