Справа № 305/1512/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю відповідача ОСОБА_2 та представника органу опіки та піклування ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рахівського районного суду від 27 грудня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_4 05.09.2016 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_6 мотивуючи таким. Сторони перебували в шлюбі з 02.08.2002, що його було розірвано рішенням Рахівського районного суду від 15.03.2016. У шлюбі народилися донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, і донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 Колишня дружина ще до розірвання шлюбу вихованням дітей не займалася, матеріально їх не забезпечувала, не брала будь-якої участі в їх фізичному, духовному і моральному розвитку, життям дітей не цікавилася. Усі питання щодо виховання дітей, їх утримання позивач вирішує самостійно.

Відповідач ОСОБА_10 належить до релігійної секти «Свідків ОСОБА_11», і, як сама каже, її віра переросла у фанатизм, через що вона не займається дітьми, цілими днями не буває вдома, займається розповсюдженням літератури, а також примушує дітей відвідувати зібрання секти, на що діти йому скаржаться. Ці обставини були й причинами припинення шлюбу. Відповідач влаштовує скандали з позивачем, ображає його лайкою, викликає поліцію, погрожує забрати дітей до себе і заборонити спілкування з ними, примушує дітей зневажати батька. Діти від цього страждають. Однак, відповідач маніпулює дітьми і не бажає розуміти проблему. Крім того, вона є психічно хворою людиною, перебуває на «Д» обліку у психіатра, її поведінка часом буває неадекватною.

З метою уникнення шкідливого впливу на дітей, позивач змушений порушити питання про визначення місця проживання дітей із ним. Позивач має добрі заробітки, шкідливих звичок не має, фізично і психічно здоровий. Натомість відповідач не має постійної роботи і заробітку, психічно нездорова, тому неспроможна належно виховувати і утримувати дітей. Сторони проживають у ІНФОРМАЦІЯ_4, який є їх спільною частковою власністю, однак вони живуть окремо, не повязані спільним побутом, не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства і не підтримують ніяких стосунків.

Посилаючись на ці обставини, на норми СК України та на міжнародно-правові акти щодо прав дітей і обставин, які враховуються при визначенні їх місця проживання з одним із батьків, які живуть окремо, вказуючи на необхідність врахування насамперед інтересів дітей та на свою спроможність їх належно забезпечити, позивач просив визначити місце проживання дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, із батьком, мешканцем м. Рахів, вул. Верховинська, 15 Закарпатської області.

Рішенням Рахівського районного суду від 27.12.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_4 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, наводить, зокрема, такі доводи. Суд порушив процесуальні права позивача та позбавив його можливості доказування обставин, що мають значення в справі, не дав оцінки дійсним обставинам справи та підставам, з яких був предявлений позов, а необґрунтовано виходив фактично лише з того, що сторони проживають в одному будинку, тому немає необхідності у визначенні місця проживання дітей. Не мав достатніх підстав суд і не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, який визнав за необхідне визначити місце проживання дітей із батьком. Істотні інтереси дітей не були враховані, не було дано належної оцінки поведінці відповідача. Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Встановивши у підготовчій стадії судового засідання, що відповідач ОСОБА_6 має прізвище «Шеймеш», що підтверджується паспортом громадянина України № 000378828, виданим 06.03.2017 органом № 2120, заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2, яка апеляцію не визнала, представника органу опіки та піклування ОСОБА_3, який розвязання спору залишає на розсуд суду, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_14, які в судове засідання будучи належно повідомленими про таке не зявилися двічі, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Вирішуючи ініційований ОСОБА_4 спір, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості, недоведеності позову та загалом відсутності підстав для його задоволення. Висновки суду узгоджуються з вимогами закону, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 02.08.2002, шлюб був розірваний рішенням Рахівського районного суду від 15.03.2016, що набрало законної сили 29.03.2016 (а.с. 17-18). ОСОБА_10 16.10.2013 змінила імя з «Ера» на «Еріка» (а.с. 44). У цьому шлюбі народилися діти: донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, і донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7-9 та ін.).

Сторонам на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0202 га по вул. Верховинській, 15 в м. Рахові Закарпатської області та на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці кожному) належить житловий будинок № 15 по вул. Верховинській в м. Рахові (а.с. 11-14 та ін.). З наданих апеляційному суду технічних документів щодо вказаного будинку та з інших матеріалів справи випливає, що в будинку є, зокрема, три житлові кімнати, одна кухня, вбиральня, санвузол. Сторони та їх діти мешкають у зазначеному будинку (а.с. 10, 11, 19, 40-42 та ін.) і спільно ним, у т.ч., приміщеннями загального користування, допоміжними приміщеннями і конструкціями (коридори, сходи тощо), користуються. Відповідні пояснення ОСОБА_2 узгоджуються з фактичним обставинами щодо проживання в будинку та користування ним.

За таких умов, твердження позивача про те, що сторони проживають цілком окремо, кожний у своїй частині будинку, не повязані спільним побутом і не підтримують ніяких стосунків не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони спростовуються дійсними обставинами проживання колишнього подружжя та їх дітей. Факт проживання обох батьків і їх дітей в одному будинку визнається обома сторонами і додаткового доказування не потребує (ст. 61 ч. 1 ЦПК України).

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14-ти років; неповнолітньою вважається дитина у віці від 14-ти до 18-ти років (ст. 6 ч. 2 СК України). Дитина має цивільну правоздатність; малолітня дитина має часткову цивільну дієздатність, неповнолітня дитина має неповну цивільну дієздатність; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10-ти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; місцем проживання фізичної особи у віці від 10-ти до 14-ти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від 10-ти до 14-ти років визначається органом опіки та піклування або судом; фізична особа, яка досягла 14-ти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст.ст. 24-26, 29-32 ЦК України).

Відповідно до положень СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10-ти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла 10-ти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14-ти років, визначається нею самою (ст. 160 ч.ч. 1-3); якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення; орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ст. 161 ч.ч. 1, 2).

Отже, на час вирішення справи судом підстав для визначення таким порядком місця проживання доньки сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, не було, оскільки вона досягла 14-ти років і набула права самостійно обирати місце свого проживання з одним із батьків, якщо такі проживають окремо.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 посилався, серед іншого, на те, що має добрі заробітки. Наявність у батька, який ставить питання про визначення місця проживання дітей із ним, самостійного доходу є однією з обставин, що мають істотне значення. Позивач не зазначив свого місця роботи, джерела доходу, розміру заробітків тощо. В акті обстеження житлово-побутових умов, складеному 05.09.2016 депутатом ОСОБА_5 міськради ОСОБА_15, зафіксовано, що ОСОБА_4 є сезонним робітником (а.с. 15). Відповідач ОСОБА_2 апеляційному суду пояснювала, що позивач виїжджає на заробітки за межі України, зокрема, до Чеської Республіки, і тривалими періодами (принаймні, по кілька місяців поспіль) відсутній за місцем проживання.

23.12.2016 ОСОБА_5 райдержадміністрація як орган опіки та піклування склала висновок, яким визнала за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 із батьком ОСОБА_4, мешканцем м. Рахів, вул. Верховинська, 15 (а.с. 44-45). У висновку зазначається, що сімя матеріально забезпечена, діти ОСОБА_7 і ОСОБА_6 висловили намір проживати із батьком, який їх постійно забезпечує та матеріально допомагає, мати позивача ОСОБА_14 також повідомила, що батько дітей їх забезпечує, дбає про їх добробут на відміну від матері, яка не працює. Однак, даних, які б обєктивно підтверджували слова вищевказаних осіб щодо наявності а батька дітей джерела доходу та матеріального забезпечення ним дітей у висновку органу опіки та піклування немає. В апеляційному суді представник ОСОБА_3 пояснив, що ці обставини не перевірялися і не встановлювалися, а суд вправі не погодитися з висновком органу опіки та піклування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами і здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Сприяючи сторонам у реалізації процесуальних прав і виконанні процесуальних обовязків (ст. 10 ч. 4 ЦПК України) та порядком перевірки доводів сторін апеляційний суд у засіданні, що було призначене на 20.03.2017, відклав розгляд справи, і направив сторонам листа від 23.03.2017, яким розяснив право подати суду докази щодо місця роботи та заробітків. Крім цього, апеляційний суд витребував із медичних закладів інформацію щодо перебування відповідача на обліку «Д» і від підрозділу поліції інформацію щодо наявності скарг щодо відповідача, якщо такі надходили.

Позивач ОСОБА_4 додатковою можливістю подати відповідні докази не скористався, в судове засідання не зявився. Відповідач ОСОБА_2 надала апеляційному суду, зокрема, свою позитивну характеристику, складену 31.03.2017 секретарем Рахівської міськради та виконкому ОСОБА_16, висновки службових осіб Рахівського відділення поліції Тячівського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області від 21.01.2016, від 04.02.2016, від 12.08.2016, з яких випливає, що між сторонами існують неприязні стосунки, ОСОБА_2 зверталася до поліції із заявами через те, що ОСОБА_4 її ображав, вчиняв сварки, забирав документи, виганяв з будинку тощо. У цих висновках зазначається також, що ОСОБА_2 перебуває на «Д» обліку при психіатричному кабінеті ОСОБА_5 райлікарні з 2015 року.

З приводу обставин, що наводилися як підстави позову, ОСОБА_2 не заперечувала, що належить до релігійної громади «Свідків ОСОБА_11», бере участь у її діяльності, перебуває також і на вищевказаному диспансерному обліку, однак, зазначала, що це ніяким чином не впливає негативно на дітей, нічому поганому вона їх не вчить і дітьми вона займається, оскільки батька дітей тривалий час немає вдома. Крім цього, ОСОБА_4 предявив до неї позов про поділ спільного майна подружжя.

За наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що позов не є обґрунтованим і належно доведеним, доводи позивача ґрунтуються по суті на припущеннях. Суд виходячи із принципу недопустимості протиправного обмеження прав людини за ознаками віросповідання, свобода якого за загальним правилом гарантується, стану здоровя особи, правильно виходив із того, що міркування про віросповідання відповідача, належність до певної релігійної громади за відсутності будь-яких даних про заподіяння цим шкоди інтересам дітей, а також стосовно перебування на диспансерному обліку за відсутності даних про психічне захворювання, яке б перешкоджало проживанню дітей із матірю, яка є дієздатною, не можуть слугувати підставами для задоволення позову, для обмеження сімейних прав матері і дітей. Суд обґрунтовано зазначив і те, що утримання дітей, їх матеріальна підтримка є обовязками батьків відповідно до закону (ст. 180 та інші норми СК України), тому саме по собі виконання цього обовязку батьком дітей, якщо таке має місце, теж не є підставою для задоволення вимог, при вирішенні яких ця обставина є лише однією із сукупності, що враховуються.

Відтак, суд не мав належних і достатніх підстав для задоволення позову, предметом якого було саме визначення місця проживання дітей із відповідним предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), для зміни обставин проживання дітей, що фактично склалися і шкідливість яких для дітей не була доведена, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу позивача слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Рахівського районного суду від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді