Справа №487/5228/16-ц 31.01.2017 310117 31.01.2017
Провадження №22-ц/784/330/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий по 1 інстанції Нікітін Д.Г.
Категорія 53 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лептуга С.С.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконними та скасування наказів,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) про визнання незаконними та скасування наказів.

В обґрунтування позову позивач вказував, що з 2003 року працював у ДП «Миколаївській морський торговельний порт», а з 13 червня 2013 року, в звязку з набранням чинності Закону України «Про морські порти України», був переведений до Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та обіймає посаду начальника служби управління персоналом та організації бізнес-процесів.

Під час перебування у щорічній основній відпустці наказом начальника Адміністрації від 22 серпня 2016 року №602 «Про затвердження нової організаційної структури МФ ДП «АМПУ» без наявних підстав були внесені зміни до організаційної структури Адміністрації, в якій було виключено службу управління персоналом та організації бізнес процесів, а наказом начальника Адміністрації від 23 серпня 2016 року №605 «Про внесення змін до штатного розпису» внесені зміни до штатного розпису Адміністрації, яким посаду, яку він обіймає, скорочено з 23 серпня 2016 року.

Вважає, що оскаржувані накази є незаконними з огляду на те, що вони винесені в порушення вимог ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» та з огляду на відсутність змін в організації виробництва і праці. Стверджує, що керівництво МФ ДП «АМПУ» порушує право на працю, закріплене ст. 43 Конституції України, та принцип рівності прав та можливостей, затверджений ст. 2-1 КЗпП України, вказує на ознаки дискримінації.

Посилаючись на викладене позивач просив, визнати незаконними та скасувати:

- наказ начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) від 22 серпня 2016 року № 602 "Про затвердження нової організаційної структури МФ ДП "АМПУ" в частині виключення зі структури Адміністрації служби управління персоналом та організації бізнес - процесів;

- п. 1 наказу начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) від 23 серпня 2016 року №605"Про внесення змін до штатного розпису" в частині скорочення з 23 серпня 2016 року посади начальника служби управління персоналом та організації бізнес-процесів.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року позов задоволено. Постановлено: визнати незаконними та скасувати:

- наказ начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) від 22 серпня 2016 року № 602 "Про затвердження нової організаційної структури МФ ДП "АМПУ" в частині виключення зі структури Адміністрації служби управління персоналом та організації бізнес - процесів;

- п. 1 наказу начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) від 23 серпня 2016 року №605"Про внесення змін до штатного розпису" в частині скорочення з 23 серпня 2016 року посади начальника служби управління персоналом та організації бізнес-процесів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним зясуванням та доведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки його постановлено на основі вивчених судом всіх обставин справи, правильного застосовано норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, позивача та його представника, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що оскаржувані ним накази прийняті відповідачем з порушенням законодавства, а саме ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Крім того, зазначав, що не було підстав для прийняття даних наказів ще й тому, що відсутні будь-які зміни в організації виробництва і праці на підприємстві, що спричинили виключення з організаційної структури службу управління персоналом та організації бізнес процесів ( далі служба), виключення такої служби із структури Адміністрації та скорочення посади не викликане оптимізацією витрат на оплату праці або скороченням чисельності персоналу Адміністрації. Більш того, виключення із структури Адміністрації служби є неможливим, оскільки він її керівник є головою комісії з атестації робочих місць, представником керівництва з впровадження систем управління у відповідності до вимог міжнародного та національного стандарту BS EN ISO 9001 і ДСТУ ISO 9001.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав незаконним наказ №602 від 22 серпня 2016 року в звязку з тим, що відповідачем не надано доказів щодо змін в організації виробництва та праці, що призвело до скорочення посади, яку обіймав позивач. А незаконність наказу №605 від 23 серпня 2016 року заключається в тому, що його прийнято відповідачем у період перебування позивача у щорічній основній відпустці, що свідчить про порушенням вимог Закону України «Про відпустки».

Проте з таким висновком суду погодитися не можна виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» - є юридичною особою. Відповідно до п.6.1.2 Статуту, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №119 від 25 березня 2016 року, підприємство має право, за погодженням з Уповноваженим органом управління, відповідно до законодавства України створювати, реорганізовувати та ліквідовувати філії( адміністрації морських портів), які не мають статусу юридичної особи, наділяються майном підприємства, можуть мати окремий баланс та діють на підставі положень, які затверджуються Уповноваженим органом управління ( а.с.135-167).

Відповідно до п. 6.1.5 цього Статуту, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом.

Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення ( ч.3 даної статті).

Відповідно до положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України» ( далі- МФ ДП «АМПУ»), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від18 квітня 2014 року, МФ ДП «АМПУ» є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені Підприємства частину господарської діяльності. Філія має окремий баланс, який входить до зведеного балансу підприємства. До штату філії відповідно до її штатного розпису можуть входити безбалансові структурні підрозділи ( відділи, служби тощо), які діють на підставі положень, затверджених начальником філії ( п.3.1,3.3,3.4).

Відповідно до 5.7 Положення керівник філії самостійно встановлює чисельність працівників та затверджує штатний розпис. Організаційна структура філії та штатний розпис в частині керівного складу затверджується начальником філії за погодженням з головою підприємства.

Начальник філії у порядку, визначеному законодавством України, статутом Підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами Підприємства, внутрішніми актами філії та відповідно до штатного розпису філії призначає на посади та звільняє з посад працівників філії ( п.5.9. Положення)( а.с.122-134).

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Трудові відносини полягають у відносинах працівників усіх підприємств, установ, організацій (далі - підприємство) будь-якої форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, з фізичними особами.

Нормами трудового законодавства, а саме ст.232 КЗпП, передбачено, що в судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, про зміну дати і формулювання причини (підстави) звільнення.

Таким чином, виходячи з аналізу ст.ст. 3,4,15 ЦПК України, ст.4 КЗпП України та ст.16 ЦК України можна дійти висновку, що захисту судом підлягають саме порушені права та інтереси громадян, та у спосіб, який передбачений законом або договором.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 13 червня 2013 року в звязку з набранням чинності Закону України «Про морські порти України», ОСОБА_2 був переведений до Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та обіймає посаду начальника служби управління персоналом та організації бізнес-процесів ( а.с.177-179).

З 15 по 29 серпня 2016 року ОСОБА_2 відповідно до наказу №1339 від 05 серпня 2016 року перебував у щорічній основній відпустці ( а.с.17).

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту №518 від 25 липня 2016 року введено в дію організаційну структуру Адміністрації та розподілено обовязки і відповідальність за керівництво окремими напрямками та виконанням функцій спрямованих на забезпечення виробничо-господарської діяльності між начальником адміністрації та його заступником ( а.с.18-33).

Під час перебування позивача у відпустці, наказом начальника Адміністрації від 22 серпня 2016 року № 602 «Про затвердження нової організаційної структури МФ ДП «АМПУ» були внесені зміни до організаційної структури Адміністрації (МФ ДП «АМПУ») та скасовано п.1 вищевказаного наказу.

Згідно з цим наказом, з 22 серпня 2016 року було введено в дію організаційну структуру Адміністрації додаток №1 до наказу, з якої було виключено службу управління персоналом та організації бізнес процесів ( а.с.11,12).

З метою забезпечення ефективного виконання покладених на адміністрацію Миколаївського морського порту завдань та функцій, а також з метою приведення штатного розпису у відповідність до виробничих потреб та затвердженої організаційної структури Миколаївської філії ДП «Адміністарція морських портів України» наказом начальника МФ ДП «АМПУ» від 23 серпня 2016 року №605 внесені зміни до штатного розпису МФ ДП «АМПУ», яким, поряд з іншими посадами, скорочено з 23 серпня 2016 року і посаду, яку обіймає позивач ( а.с.13-16).

Відповідно до п.1 ч.1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації скорочення чисельності або штату працівників.

Аналізуючи зміст п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги та визнаючи незаконним наказ №602 від 22 серпня 2016 року виходив з того, що відповідачем не надано до суду доказів того, що на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці.

При цьому не звернув уваги на те, що питання щодо наявності підстав ( чи мало місце скорочення штату та чисельності працівників та інше) суд зобовязаний перевіряти при розгляді спору про поновлення на роботі.

Проте, такого позову заявлено не було, оскільки позивач на час розгляду справи не був звільнений із займаної посади.

Оскаржувані позивачем накази не вирішують питання про індивідуальне звільнення позивача, а вирішують питання щодо зміни організаційної структури підприємства та зміни до штатного розпису згідно нової затвердженої організаційної структури підприємства. Вказаним наказом вирішувалося питання про виключення із штатного розпису посад, а не звільнення працівника, рішення про розірвання з ним трудового договору на час ухвалення оскаржуваного рішення не приймалося.

Сам по собі факт видання наказів та попередження позивача про можливе наступне вивільнення у звязку із скороченням чисельності чи штату працівників, після виходу його з відпустки, за діючим законодавством ще не є порушенням його прав, так як не обовязково тягне за собою звільнення працівника взагалі, так і звільнення його з підстав, з якими повязано його попередження про наступне звільнення.

Крім того, видання наказу та попередження про можливе звільнення є однією із складових порядку, який встановлений нормами трудового законодавства та який повинен бути дотриманий роботодавцем (власником) при звільненні працівників з підстав, визначених п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У разі порушення прав конкретного працівника при звільненні, він має право на захист своїх прав шляхом звернення до органу, який має право на вирішення трудового спору, з позовом про поновлення на роботі, в межах якого і буде перевірятися додержання власником вимог щодо процедури звільнення, в тому числі, і відповідності всіх виданих наказів стосовно звільнення конкретного працівника, включаючи і загальні накази по підприємству про звільнення та відповідність їх вимогам закону.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначає саме про недоцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки на його думку ніяких змін в організації виробництва та праці не відбулося, виключення служби із структури Адміністрації не викликано оптимізацією витрат на оплату праці або скорочення чисельності персоналу.

Однак доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Таким чином, наказ про зміну в організаційній структурі підприємства № 602 від 22 серпня 2016 року було прийнято відповідачем відповідно до повноважень визначених у Положенні про філію та Статуту підприємства та вимог ст. 64 ГК України.

Посилання позивача у позові на незаконність наказу №605 від 23 серпня 2016 року, оскільки його було прийнято в період його відпустки, а відтак, порушення відповідачем гарантованого права на працю, не заслуговують на увагу, оскільки повязанні з неправильним тлумаченням ним норм матеріального права.

Положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто, вказана норма містить заборону саме на звільнення працівника із займаної посади в період їх тимчасової непрацездатності або відпустки з визначених законом підстав, проте не розповсюджується на випадки прийняття власником в цей період будь-яких наказів, що стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи обставини даної справи, колегія суддів не вбачає порушення відповідачем прав позивача на час прийняття оскаржуваних наказів.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону та розяснень не врахував, та не звернув уваги на те, що прийняття оскаржуваних наказів не є свідченням порушення прав позивача, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, шляхом скасування цих наказів суперечить положенням ст. 16 ЦК України, оскільки обраний ним спосіб захисту, не передбачений нормами трудового законодавства, у зв'язку з чим прийшов до передчасного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв'язку із чим достеменно не з'ясував, чи має місце порушення прав позивача і які саме права позивача порушені, прийняттям цих наказів, та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В силу ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 606 грн.32 коп., сплачений останнім за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконними та скасування наказів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» судовий збір у розмірі 606 грн.32 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М.Базовкіна

ОСОБА_5