Справа № 442/5071/16 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/1523/17 Доповідач в 2-й інстанції:ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача П»єх ОСОБА_4 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до П»єх ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовом до П»єх ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Мотивував свої позовні вимоги тим, що 15 січня 2015 року ОСОБА_5 під розписку позичила у нього гроші у розмірі 6500 (шість тисяч пятсот) доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 04 липня 2016 року становить 161330 (сто шістдесят одна тисяча триста тридцять) гривень. Вищезазначена розписка написана в присутності ОСОБА_6 та містить кінцеву дату повернення боргу, а саме: через 12 місяців, тобто до 15 січня 2016 року. Борг не повернутий у зв»язку з чим він вимушений звернутись із позовом до суду.

РішеннямДрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до П»єх В.М. про стягнення боргу за борговою розпискою - задоволено.

Вирішено стягнути з П»єх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики в сумі 161330 гривень.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року оскаржила відповідач П»єх В.М., подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено факт неповернення боргу за договором позики, а відтак, заявлені позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Однак, таким висновком суду порушено принцип оцінки доказів, закріплений у ст.212 ЦПК України. Так, позивачем на підтвердження своїх вимог було представлено розписку та постанову Самбірського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 15 березня 2016 року про закриття кримінального провадження. Як вбачається з представленої позивачем копії розписки, апелянт отримала кошти в розмірі 6500 доларів США, які зобов»язалася повернути протягом 12 місяців, сплачуючи відсотки у розмірі 650 доларів США щомісячно.

Крім того, як зазначено у постанові Самбірського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 15 березня 2016 року про закриття кримінального провадження, кошти у розмірі 6500 доларів США апелянт позичила в позивача ще десять років тому, однак, через високі відсотки та погіршення стану здоров»я вона не могла сплатити основну суму боргу, тому розписку змушена була писати щороку. Відтак, на думку апелянта, вона не отримала кошти в сумі 6500 доларів США 15 січня 2015 року, як про це зазначено в розписці, позивач прагнув незаконно збагачуватися за її рахунок, не сплачуючи жодних податків за отримання щомісячного прибутку у розмірі 650 доларів США.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, котрі зявились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення підлягає зміні, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду частково відповідає зазначеним вимогам закону.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що згідно розписки від 15 січня 2015 року, П»єх ОСОБА_4 отримала в позику від ОСОБА_2 кошти в сумі 6500 доларів США, які зобов»язувалася повернути до 15.01.2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 04 липня 2016 року, борг в розмірі 6500 тисяч доларів США, за курсом НБУ становить 161330 грн. Факт неповернення позивачу ОСОБА_2 відповідачем П»єх В.М. боргу за договором позики стверджується наявністю у позивача оригіналу розписки, а відтак заявлені позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, дослідивши боргову розписку, у якій зазначено про отримання П»єх ОСОБА_4 у ОСОБА_2 в позику 6500 доларів США та зобов»язання про їх повернення протягом 12 місяців з проставленою датою 15 січня 2015 року, суд першої інстанції встановив справжню правову природу укладеного договору, і прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, яка в силу вимо ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи апеляційної скарги відповідача П»єх В.М. цих висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам матеріального права.

Однак, при цьому судом першої інстанції не враховано, що позивач визнав повернення йому частини боргу в сумі 13000 грн. 00 коп., хоча відмітка про це у борговій розписці відсутня. Не заперечив цього позивач і в суді апеляційної інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для зміни рішення є, серед іншого, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, допустив невідповідність висновків обставинам справи, що, у свою чергу, призвело до стягнення суми заборгованості на користь позивача у збільшеному розмірі, а тому рішення суду у цій частині необхідно змінити, зменшивши суму стягуваної з відповідача П»єх ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 заборгованості за договором позики на 13 000 грн. 00 коп., тобто до 148 330 гривень (сто сорок вісім тисяч триста тридцять грн. 00 коп.).

З врахуванням приписів ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог слід зменшити і суму стягуваних з П»єх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судових витрат, сплачених останнім при подачі позову до суду, а саме, судового збору із 1613 грн. 30 коп. до 1483 грн. 30 коп. (одна тисяча чотириста вісімдесят три грн. 30 коп.).

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.1.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу П»єх ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року змінити, вказавши про часткове задоволення позову.

Викласти абзаци 2 та 3 резолютиної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з П»єх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість за договором позики в сумі 148 330 гривень (сто сорок вісім тисяч триста тридцять грн. 00 коп.).

Стягнути з П»єх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, сплачені останнім при подачі позову до суду, а саме, судовий збір в розмірі 1483 грн. 30 коп. (одна тисяча чотириста вісімдесят три грн. 30 коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7