АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/790/1792/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Бездітко В.М., Сащенко І.С.,

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 21 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено ряд договірів позики за умовами яких 28 листопада 2013 року відповідачка отримала в борг 3 000 доларів США терміном до 28 листопада 2015 року на умовах сплати щомісячної винагороди у сумі 90 доларів США; 20 червня 2014 року відповідачка отримала у борг ще 1 000 доларів США з терміном повернення до 20 серпня 2014 року; 28 червня 2014 року отримала 1 100 Євро строком до 28 червня 2015 року, сплачуючи щомісячну винагороду у сумі 33 Євро; 02 липня 2014 року ОСОБА_1 отримала в борг ще 400 Євро, а суму щомісячної винагороди збільшили до 24 Євро. Зобов'язання за договором позики ОСОБА_1 належним чином не виконала, повернула лише 850 доларів США.

17 серпня 2016 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за умовами якого він став новим кредитором ОСОБА_1. Терміни виконання вищевказаних зобов'язань вже сплив, добровільно повертати суму боргу за договорами позики відповідачка не бажає.

В зв'язку з цим просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 28 листопада 2013 року у розмірі 159 348,69 грн., заборгованість за договором позики від 02 липня 2014 року у розмірі 78 761,46 грн., що разом складає 238 110,15 грн., а також просив стягнути з відповідачки на його користь судовий збір у розмірі 2 381,10 грн.

Відповідачка про дату і час розгляду справи повідомлялась, ні вона ні її представник в судове засідання не з'явились, справа розглянута у їх відсутності.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 21 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 28 листопада 2013 року у розмірі 159 348,69 грн., заборгованість за договором позики від 02 липня 2014 року у розмірі 78 761,46 грн., що разом складає 238 110,15 грн., а також судовий збір у сумі 2 381,10 грн., а всього - 240 491,25 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги по стягненню з неї грошових коштів у розмірі 13 968 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що на виконання зобов'язань за договором позики вона за період з 28 грудня 2013 року по 28 серпня 2015 року сплатила ОСОБА_4 3 190 доларів США; вимоги про сплату винагороди в сумі 2 880 доларів США, тобто по 90 доларів США за 32 місяці користування позикою, - є надуманими з урахуванням заборони визначення сторонами плати за користування позикою у твердій грошовій сумі. Крім того, зазначає, що 1 000 доларів США 28 листопада 2013 року та 400 Євро 28 червня 2014 року вона не отримувала, вказані суми є дописаними, їх не можна вважати такими, що підтверджують боргове зобов'язання. Визнає суму боргу за договором позики лише у сумі 470 Євро, що еквівалентно 13 968 грн.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог з урахуванням того, що відповідачка не повернула борг за договорами позики.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 28.11.2013 року між ОСОБА_4 і відповідачкою був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_4 в борг 3 000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 28 листопада 2015 року на умовах сплати кредитору щомісячно винагороди у сумі 90 доларів США за користування коштами.

20 червня 2014 року між відповідачкою та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до вказаного договору позики від 28.11.2013 року, відповідно до якої ОСОБА_1 додатково взяла у борг 1 000 доларів США з терміном повернення до 20.08.2014 року.

28 червня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений другій договір позики, за яким відповідачка отримала від ОСОБА_4 в борг 1 100 Євро, які зобов'язалась повернути до 28.06.2015 року, а також сплачувати кредитору щомісячно винагороду за користування по 33 Євро.

02 липня 2014 року між відповідачкою та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору позики від 28.06.2014 року, за якою відповідачка додатково отримала від кредитора в борг 400 Євро, та була змінена сума щомісячної винагороди за користування коштами до 45 Євро.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вищевказані договори позики та додаткові угоди за договорами позики підписані у формі розписок.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріали справи свідчать, що за договором позики від 28.11.2013 року відповідачка повернула ОСОБА_4 лише 850 доларів США основного боргу. До теперішнього часу за основним договором №2 ОСОБА_1 не повернула суму позики.

17 серпня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 були укладені договори про відступлення права вимог, відповідно до яких первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги за договором від 28.11.2013 року, а також процентів за основним договором і штрафних санкцій за порушення договору позики від 28.11.2013 року та за договором позики від 28.06.2014 року.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Набуття права вимоги позивачем за договорами позики до відповідачки засвідчені також актами прийому-передачі прав вимоги за вказаними договорами.

За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України 01 липня 2015 року, справа № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплатив заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, вона підлягає стягнення на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Матеріали справи свідчать, що сума заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 28 листопада 2013 року складає 159 348,69 грн., а заборгованість за договором позики від 02 липня 2014 року - 78 761,46 грн., що разом становить 238 110,15 грн.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позову.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки посилання відповідачки щодо неотримання частини грошових коштів за додатковими договорами позики спростовується розписками; крім того, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою), у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 21 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді