Справа № 212/602/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року м. Кривий Ріг Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі;

Головуючого судді; ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання; ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста ОСОБА_3 за участю представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, позовну заяву,- ОСОБА_6 до ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В ;

Позивач ОСОБА_6 звернувся до Жовтневого районного суду міста ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.

У своїй позовній заяві ОСОБА_6 просив суд, стягнути з ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь у відшкодування спричиненої йому моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я 550000 гривень 00 копійок, обґрунтовуючи це тим що, він працював на підприємстві відповідача з 22 січня 1979 року по 21 червня 1982 рік слюсарем з ремонту гірничого устаткування кар'єру, з 21 червня 1982 року по 01 січня 1985 року помічником машиніста екскаватора кар'єра, з 01 січня 1985 року по 01 квітня 2004 року машиністом екскаватора кар'єра 1-2, з 01 квітня 2004 року по 28 березня 2005 року машиністом екскаватора на добувно-екскаваторній дільниці № 1 Глеюватського кар'єру, з 28 березня 2005 року по 01 серпня 2006 року машиніст екскаватора на добувній екскаваторній дільниці по навантаженню гірничої маси в автомобільний транспорт Глеюватського кар'єру, з 01 серпня 2006 року по 01 вересня 2011 року машиністом екскаватора виробничої екскаваторної дільниці № 1 Глеюватського кар'єру, з 01 вересня 2011 року по 16 червня 2016 року машиністом екскаватора у кар'єрі 6 розряду виробничої екскаваторної дільниці № 3 Глеюватського кар'єру, 16 червня 2016 року звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського НДІ промислової медицини від 11 лютого 2016 року протокол № 247 йому встановлене професійне захворювання з остаточним діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою II ст., ст.2, гіпертензивне серце. СН 0-1 ст. Ризик 2, у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом, двобічним плечолопатковим переартрозом, остеоартрозом в поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів, деформуючим артрозом дрібних суглобів, костей та трофічними порушеннями на кистях.

Комісія, в складі представників підприємства, Фонду соціального страхування, лікувального закладу провела розслідування профзахворювання та склала ОСОБА_4 розслідування профзахворювання. В пункті 17 ОСОБА_4 розслідування зазначено, що причиною отримання профзахворювання являється перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Висновком МСЕК серії 12 AAA № 043182 від 06 жовтня 2016 року йому первинно було встановлено 40 % втрати професійної працездатності безстроково у зв'язку з вібраційнійною хворобою та 3-тя група інвалідності пов'язана з професійним захворюванням.

Все це спричиняє йому моральні страждання, оскільки він ніколи в житті не думав, що втратить працездатність, а факт встановлення втрати працездатності на безстроковий термін свідчить про те, що стан його здоров'я вже ніколи не покращиться, а може лише погіршитися.

Моральні страждання спричиняє й те, що згідно висновків лікарів йому протипоказана: робота в умовах несприятливого мікроклімату, фізичного перенавантаження, переохолодження. Із зазначеного вбачається, що він обмежений у виборі роботи оскільки йому заборонено працювати в зазначених умовах праці.

Внаслідок професійного захворювання він постійно відчуває болі в хребті, стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта з іррадіацією в руки та ноги, що посилюється при рухах, оніміння в кінцівках, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових і колінних суглобах, утруднену ходу, біль та оніміння в руках, мерзлякуватість та підвищену чутливість їх до холоду, часті напади побіління пальців кистей на холоді, судоми в м'язах кінцівок, відчуття слабкості в них, загальну слабкість, швидку втомлюваність. Такий стан не дає можливості йому спокійно відпочивати вночі, займатися фізичною роботою. З цих причині він не може повноцінно жити та вести звичну життєву діяльність до якої звик, Для зменшення болі він змушений приймати знеболювальні ліки. Він постійно відчуває себе хворою людиною, що викликає роздратованість та нервозність, що призводить до розладу психо-емоційного стану, він втратив нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткові зусилля для організації його життя, що спричиняє йому моральні страждання.

Суму компенсації моральної шкоди він визначає в розмірі 550000 гривень 00 копійок що, якимось чином зможе компенсувати його страждання та переживання, дасть можливість пройти хороший курс лікування, що в свою чергу покращить його здоров'я, а звідси і моральний стан.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на зазначені вище факти.

Представник відповідача в справі ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» позовні вимоги не визнав та суду зазначив що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на порушення Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ч. 2 ст. 153 та ч. 1 ст. 237-1 КЗпП, посилаючись на те що роботодавцем незабезпеченні безпечні і нешкідливих умов праці..

Така позиція суперечить об'єктивним обставинам дійсності та нівелює складений за Форми П-4 ОСОБА_4 від 02 березня 2006 року розслідування хронічного професійного захворювання. У пункті 17 цього ОСОБА_4 вказано, що працюючи на ПАТ «ЦГЗК» виконував роботи в умовах важкості праці, що перевищувала гранично допустимий рівень, що й призвело до виникнення у позивача професійного захворювання.

Однак позивач окрім ПАТ «ЦГЗК» відповідно до наданих матеріалів працював на ВАТ «КЗРК» стаж його роботи становить 21 рік, що неодмінно та безпосередньо позначилось на виникненні у позивача професійного захворювання.

Позивач вказує на протиправність дій та встановлення вини керівництва ПАТ «ЦГЗК» у порушенні ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», проте, не вказує, які саме порушення законодавства було допущено. Отже, посилаючись на ч. 2 ст. 153 та ч. 1 ст. 237-1 КЗпП, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (не-майнової) шкоди", позивач, в обґрунтування своїх вимог, наводить тільки частину розглядуваних статей, яку тлумачить відповідно до своїх інтересів.

Зі сторони роботодавця не було вчинено ніяких навмисних протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які спричинили профзахворювання позивача. Умови праці, у яких працював позивач не створювались ПАТ «ЦГЗК», а є наслідком недосконалості технології робочого процесу. Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на ПАТ «ЦГЗК» постійно впроваджуються нові технології та ведеться робота з пропаганди безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці, виконуються функції для забезпечення умов праці відповідно до нормативно-правових актів ПАТ «ЦГЗК», а саме, створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, розроблялися та виконувалися передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці та інше. На підприємстві проводиться атестація робочих місць. Також комісією з розслідування професійного захворювання в пункті 19 акту розслідування не встановлено винних посадових осіб саме підприємства відповідача, отже ПАТ «ЦГЗК» не має обов'язку нести відповідальність за протиправні та не законні дії третіх осіб.

Доказом порушення його прав, позивач визначає роботу в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищували гранично допустимі норми, - як незабезпечення безпечних умов праці і порушення законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи. Однак, позивач не посилається на нормативний акт, який забороняв би проводити роботи в таких умовах.

Згідно вказаних даних, позивач працював у шкідливих умовах на ПАТ «ЦГЗК» на умовах трудового договору, а тому всі відшкодування він отримував відповідно до Закону України «Про державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». При прийомі на роботу він був ознайомлений і згоден із наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих умов праці, можливими наслідками їх впливу на здоров'я.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, основний закон, прямо передбачає право кожного громадянина вільно обирати роботу. Тобто, у будь-якому правовому аспекті, особі пропонується шляхом власної ініціативи, після обмірковування усіх пропозицій влаштуватися саме на те робоче місце, яке його влаштовує за всіма критеріями. При вільному обранні місця роботи, працівник самостійно оцінює ризик впливу небезпечних факторів на себе і усвідомлює можливість настання негативних наслідків.

Конституція України гарантує кожному право на належні, безпечні і здорові умови праці. Однак, при наданні таких гарантій, ч.4 ст. 43 не звужує зміст ч.1 ст.43 Конституції України, що призводе до можливості працівника на свій розсуд обрати робоче місце яке несе у майбутньому потенційну небезпеку. Реалізація права працівника тісно пов'язана з волевиявленням самого працівника та неможливістю власника або уповноваженого ним органу будь-яким чином вплинути на здійснення волевиявлення з боку працівника.

Ст.2 Кодексу Законів про Працю України, що передбачає основні трудові права працівників, зазначає, що реалізація цих прав здійснюється шляхом вільного вибору професії, роду занять і роботи та забезпечується державою.

Таким чином, аналізуючи вищезазначене у сукупності, стає очевидним і беззаперечним власне волевиявлення працівника при обранні місця роботи та умов праці, відсутність будь-якого втручання з боку власника або уповноваженого ним органу, а також відсутність будь-якої вини у спричинені шкоди здоров'ю працівника.

Крім того, необхідно враховувати, що при роботі на ПAT «ЦГЗК» позивач отримував встановлені різноманітними нормативними актами компенсації, саме за роботу у шкідливих умовах, що можуть призвести до виникнення професійного захворювання.

Позивач вказує, що йому було завдано моральну шкоду яку він оцінив в розмірі 550000 гривень 00 копійок, з цим не можна погодитися, з наступних підстав:

Відповідно до ст. 23 ЦК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач нічим не підтвердив розмір заподіяної йому моральної шкоди. Всупереч положенням ст. 23 ЦК України це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості; У зазначеній статті моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Позивач зазначає про необхідність продовження лікування в обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди, але обґрунтування потреб лікування також не може визначаться як критерій визначення ступеню моральних страждань, оскільки в силу п.4 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку організувати цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з мстою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. П.5 ст.21 наведеного закону передбачає додатковий обов'язок Фонду забезпечити потерпілому разом із відповідними службами охорони здоров'я за призначенням лікарів повний обсяг постійно доступної, раціонально організованої медичної допомоги, яка повинна включати: обслуговування вузькопрофільними лікарями та лікарями загальної практики; догляд медичних сестер удома, в лікарні або в іншому лікувально-профілактичному закладі; утримання в лікарні, реабілітаційному закладі, санаторії або в іншому лікувально-профілактичному закладі; забезпечення необхідними лікарськими засобами, протезами, ортопедичними, коригуючими виробами, окулярами, слуховими апаратами, спеціальними засобами пересування, зубопротезування, Таким чином, обґрунтування моральних страждань позивача зводиться до вартості лікування, що відшкодовується за рахунок Фонду, а не підприємством. Тому представник відповідача просив суд в задоволенні позовних вимог позивача до ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, позивач ОСОБА_6 працював на підприємстві відповідача ОСОБА_7 акціонерному товаристві «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» з 22 січня 1979 року по 21 червня 1982 рік слюсарем з ремонту гірничого устаткування кар'єру, з 21 червня 1982 року по 01 січня 1985 року помічником машиніста екскаватора кар'єра, з 01 січня 1985 року по 01 квітня 2004 року машиністом екскаватора кар'єра 1-2, з 01 квітня 2004 року по 28 березня 2005 року машиністом екскаватора на добувно-екскаваторній дільниці № 1 Глеюватського кар'єру, з 28 березня 2005 року по 01 серпня 2006 року машиніст екскаватора на добувній екскаваторній дільниці по навантаженню гірничої маси в автомобільний транспорт Глеюватського кар'єру, з 01 серпня 2006 року по 01 вересня 2011 року машиністом екскаватора виробничої екскаваторної дільниці № 1 Глеюватського кар'єру, з 01 вересня 2011 року по 16 червня 2016 року машиністом екскаватора у кар'єрі 6 розряду виробничої екскаваторної дільниці № 3 Глеюватського кар'єру, 16 червня 2016 року звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію..

Висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського НДІ промислової медицини від 11 лютого 2016 року протокол № 247 ОСОБА_6 встановлене професійне захворювання з остаточним діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою II ст., ст.2, гіпертензивне серце. СН 0-1 ст. Ризик 2, у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом, двобічним плечолопатковим переартрозом, остеоартрозом в поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів, деформуючим артрозом дрібних суглобів, костей та трофічними порушеннями на кистях.

Лікарями йому протипоказана робота в несприятливого мікроклімату, в тому числі важка фізична праця.

За висновком медико-соціальної експертної комісії серії 12 AAA № 043182 від 06 жовтня 2016 року позивачу ОСОБА_6 первинно було встановлено 40 % втрати професійної працездатності безстроково у зв'язку з вібраційнійною хворобою та 3-тя група інвалідності пов'язана з професійним захворюванням.

А згідно ОСОБА_4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 липня 2016 року форми П-4 позивач ОСОБА_6, працював в шкідливих умовах праці. Саме у цьому акті зазначено, що усі показники шкідливого впливу на здоровя працівника мають місце, так вони значно перевищують встановлені норми.

Так, умови праці машиніста екскаватора у кар'єрі за рівнем загальної вібрації відносяться до 3-го класу 1-го ступеню шкідливості. Вібрація загальна транспортно-технологічна, рівень в дБ 62 при гранично допустимому 59дБ. Згідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці машиніста екскаватора виробничої екскаваторної дільниці № 1 Глеюватського кар'єру, та машиніста екскаватора дільниці № 3 Глеюватського кар'єру умови праці робочого місця позивача, згідно до встановлених законом норм значно перевищували гранично - допустимі норми: за рівнем шуму, за рівнем вібрації, за рівнем важкості праці та за рівнем запиленості.

Таким чином, та обставина, що позивач захворів професійними захворюваннями, внаслідок того, що відповідачем не були створені належні і безпечні для здоровя працівників умови праці підтверджені такими документами, - виписками з акту огляду МСЕК та виписками з історії хвороби позивача, характеристикою санітарно-гігієнічних умов праці, медичними довідками, та копією ОСОБА_4 розслідування його професійного захворювання форми П-4 від 08 липня 2016 року. Суд не може погодитись з думкою представника відповідача, що сам позивач винен у тому, що його здоровю завдано шкоди, бо самостійно приймав рішення про роботу у шкідливих умовах праці, оскільки показники шкідливого впливу на здоровя значно перевищують гранично допустимі норми, про це йдеться в ОСОБА_4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 липня 2016 року форми П-4. За таких обставин суд вважає, що позивач працевлаштовуючись на роботу в шкідливих умовах ні яким чином не погоджувався на виконання роботи з значно перевищуючими, встановлених норм показниками шкідливого впливу на здоровя.

Щодо відшкодування моральної шкоди за професійним захворюванням, яке було встановлено у позивача слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону праці"державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У відповідності зі ст. 23, 1167 ЦК України моральних шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров'я, відчуття болю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Зазначені обставини наступили у ОСОБА_6 а у зв'язку із професійними захворюваннями, що призвели до встановлення 40 % втрати професійної працездатності безстроково у зв'язку з вібраційнійною хворобою та 3-тьої групи інвалідності пов'язаної з професійним захворюванням, що було встановлено судом, тому суд приходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню, а позовні вимоги частковому задоволенню.

З огляду на вищевикладене, вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 25000 гривень 00 копійок.

На підставі ст. 88 ЦПК України, та Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640 гривень 00 копійок.

На підставі викладеного і у відповідності зі ст. 1168 Цивільного Кодексу України, ст. 10,11,60, 212-214 ЦПК України, - суд,

В И Р І Ш И В ;

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_6 - 25000 гривень 00 копійок без утримання податків, та зборів.

Стягнути з ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ; ОСОБА_1