Справа № 132/1793/16-ц
Провадження № 2/132/43/17
РІШЕННЯ

Іменем України

31.01.2017 Калинівський районний суд Вінницької області в складі:

Головуючого Павленко І. В.

при секретарі Жовті С.В.

за участю адвоката Страшок А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення обрахованої різниці курсу гривні до доларів США по договору позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, так як 02.07.2007 року він позичив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 175000,00 доларів США, про що останніми було написано власноручно розписку. Факт отримання коштів та написання розписки було засвідчено нотаріально.

Відповідно до вищевказаної розписки, відповідачі зобов'язувалися повернути йому кошти на першу його вимогу, протягом 30 днів з моменту її пред'явлення.

Крім того, згідно даної розписки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяли на себе зобов'язання сплатити 2% місячних за користування коштами.

10.12.2013 року позивачем на адресу відповідачів було направлено вимогу про повернення боргу в сумі 175000 доларів США, що на дану дату еквівалентно 1 445 500,00 грн. Також в даному повідомленні містилась вимога про сплату відсотків за користування коштами, сума яких за весь час користування склала 269 500 доларів США, що еквівалентно 2 226 070,00 грн.

Дане повідомлення відповідачі отримали 14.12.2013 року.

Станом на 16.01.2014 року офіційний курс долара США, встановлений Національним банком України, складав 799,30 грн. за 100 доларів США.

Однак, станом на 16.01.2014 року відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів та не повернули кошти та відсотки за користування ними.

В зв'язку з порушенням відповідачами взятих на них зобов'язань він звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.08.2014 року його позовні вимоги було задоволено, а саме : стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за договором позики кошти в сумі 451000 доларів США, що еквівалентно 4379279 грн. 10 коп., з яких 175000 доларів США, що еквівалентно 1697395 грн. - основний борг та 276500 доларів США, що еквівалентно 2681884 грн. 10 коп. - відсотки за користування коштами.

Вказане рішення суду набрало законної сили та було передане на виконання до органів виконавчої служби.

Вирішуючи питання про стягнення коштів з відповідачів Калинівський районний суд виходив з того, що станом на 02.03.2014 року, тобто на момент подачі заяви про збільшення позовних вимог, офіційний курс долара США, встановлений Національним банком України, складав 969,940 грн. за 100 доларів США, що підтверджувалось витягом з офіційного сайту НБУ щодо курсу валют станом на 02.03.2014 року.

Однак, з моменту вирішення Калинівським районним судом справи № 132/156/14-ц , тобто з 27.08.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримані в якості позики кошти не повернули та продовжують ними користуватись. Вжиті органами виконавчої служби заходи на виконання рішення суду в примусовому порядку на даний час результатів не дали.

Враховуючи, що станом на 24.06.2016 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27.08.2014 року по справі №132/156/14-ц не виконане, а офіційний курс гривні щодо долара складає 2488,2929 грн. за 100 доларів США, вважає, що з відповідачів на його користь підлягає стягненню обрахована різниця курсу гривні до долара США по договору позики, а саме : 2 657 117,50 грн. основного боргу та 4 198 245,70 грн. відсотки за користування коштами. За вказаних обставин звернувся в суд з даним позовом.

В судовому засідання позивач ОСОБА_2 та його адвокат Страшок А.А. позовні вимоги підтримали з мотивів наведених у позові. Суду пояснили, що зобов'язання відповідачів виникли в іноземній валюті, а сааме: в доларах США. Рішення Калинівського районного суду від 27.08.2014 року відповідачами не виконано, заборгованість не погашено, а з того часу курс долара США до гривні значно зріс. Тому просять солідарно стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2 обраховану різницю курсу гривні до долара США по договору позики, а саме : 2 657 117,50 грн. основного боргу та 4 198 245,70 грн. відсотки за користування коштами.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_3 на підставі довіреності - ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з мотивів наведених у запереченні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його адвоката, відповідача ОСОБА_4 та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, свідка, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.08.2014 року у справі №132/156/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за договором позики кошти в сумі 451000 доларів США, що еквівалентно 4379279 грн. 10 коп., з яких 175000 доларів США, що еквівалентно 1697395 грн. - основний борг та 276500 доларів США, що еквівалентно 2681884 грн. 10 коп. - відсотки за користування коштами, а також судові витрати в сумі 3654 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили та було передане на виконання до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області.

Відділом примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області було відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості за рішенням суду по справі № 132/156/14-ц.

У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а у відповідності до ч.2 ст.57 цього Кодексу ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з листа заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області №119/02.2-27/8 від 12.01.2017 року на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження №46264902 про стягнення коштів з боржника ОСОБА_4, до складу якого входить виконавче провадження №45228971 з виконання примусового листа, виданого Калинівським районним судом у справі №132/156/14-ц від 16.10.2014 року про стягнення на користь ОСОБА_2 за договором позики коштів в сумі 4379279,10 грн. та судового збору в сумі 3654 грн. За рахунок примусової реалізації арештованого майна боржника наразі погашено на користь стягувача за рішенням суду 536223,85 грн.

Допитаний в якості свідка заступник начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив вищевикладені обставини, посилаючись на матеріали зведеного виконавчого провадження.

Крім того, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 погашали заборгованість, яка існує перед позивачем в добровільному порядку про що свідчать розписки, наявні в матеріалах справи, а саме: 16.04.2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за рішенням Калинівського районного суду Вінницької області №132/156/14-ц від 27.08.2014 року 10000 грн.; 19.06.2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за рішенням Калинівського районного суду Вінницької області №132/156/14-ц від 27.08.2014 року 10000 грн.; 18.08.2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за рішенням Калинівського районного суду Вінницької області №132/156/14-ц від 27.08.2014 року 10000 грн. (а.с.57, 58, 59).

Даних фактів в судовому засіданні не заперечував позивач ОСОБА_2

За таких обставин загальна сума заборгованості яка була визнана рішенням суду від 27.08.2014 року по справі № 132/156/14-ц зменшилась.

Однак, в даному випадку позивач не змінює суму заборгованості за договором позики, яка була стягнута з відповідачів на його користь згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27.08.2014 року по справі №132/156/14-ц, яка склалася станом на 27.08.2014 року та виражена в доларах США: за договором позики кошти в сумі 451000 доларів США, що еквівалентно 4379279 грн. 10 коп., з яких 175000 доларів США, що еквівалентно 1697395 грн. - основний борг та 276500 доларів США, що еквівалентно 2681884 грн. 10 коп. - відсотки за користування коштами. При цьому позивач висуває вимогу стягнути з відповідачів лише суму в гривнях, сформовану як курсова різниця між курсом гривні до долара США, який склався станом на 27.08.2014 року та тим, який склався станом на 24.06.2016 року.

В статті 99 Конституції України зазначено, що грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України.

Згідно ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Іноземна валюта, як засіб платежу може використовуватися лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що закріплено частиною 2 статті 192 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Також, у відповідності до п. 3.3. ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня, як грошова одиниця України (гривна) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів та розрахунків».

Згідно ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» закріплено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують види операції які перераховуються в пункті 4.

Підпунктами (В), (Г) пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» встановлено, що:

підпункт в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

підпункт г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України».

В даному випадку на момент укладення договору позики у валюті, доларах США, позивачу ОСОБА_2 необхідно було отримати у встановленому законодавством порядку індивідуальну ліцензію від Національного банку України, а відповідачі в свою чергу не мали права отримувати від позивача кошти в валюті за відсутності в нього індивідуальної ліцензії на дану операцію.

Враховуючи вищевикладене при наданні позивачем позики та її отриманні відповідачем у доларах США, а також здійсненні останнім платежів по погашенню позики та сплаті відсотків за користування коштами у доларах США було порушено норми закону.

Як вбачається з вищезазначеного єдиним законним засобом платежу, який застосовується на території України, є гривня.

Пунктом 2 статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Саме дана норма регулює порядок сплати, а не визначає розмір зобов'язання.

Курсова різниця, яка виникла, виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_2, це не відсотки, не неустойка та не плата за прострочку платежу, фактично це - зміна домовленостей.

Однак, у відповідності до вимог п. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Таким чином, за загальним правилом зміна не допускається, виключення передбачені договором.

Якщо є укладений договір позички грошей необхідно вивчити його умови підписання, строк дії, порядок повернення грошей, та інші умови виконання договору.

Однак, як зазначалось і самим позивачем, і не заперечує відповідач, кошти отримувались фізичною особою ОСОБА_3 відповідно до наданої ним розписки.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У той самий час за змістом ч.ч.1, 2 ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, подальше виконання умова, які зазначені в позовній заяві, є прямим порушенням загальних засад цивільно-правових відносин, які закріплені у ст.3 ЦК України, а тому умови договору є несправедливими та такими, що створюють своєрідний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідачів, як споживачів послуг. Несправедливими є, зокрема, умови в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, так як всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення закону позивач перекладає на відповідачів-позичальників, що є грубим порушенням норм ст. 13 ЦК України.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами .

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 ст.533 ЦК України передбачено, що офіційний курс валюти визначається на день платежу.

Валютний курс- це вираз ціни грошової одиниці однієї країни в грошових одиницях іншої. Валютний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11.2003 року за № 1094/8415 та не є сталим, а змінюється в залежності від ситуації на фінансовому ринку.

Отже, проаналізувавши поняття виконання зобов'язання (ст. 599 ЦК України), те що за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (ст. 1046 ЦК України), сплативши при цьому відсотки (ст. 1054 ЦК України), суд приходить до висновку, що стягнення курсової різниці можливе за умови, коли кредитор, надавши кредит у валюті, після повернення присуджених коштів боржником, не має можливості отримати очікуване за договором кредиту. Тобто, курсова різниця це не що інше як збитки в розумінні статті 22 ЦК України.

А право отримати відшкодування збитків виникає у кредитора тоді, коли ці збитки йому реально спричинені невчасним виконанням боржником зобов'язань (ст.ст. 22, 611, 623 ЦК України).

З урахуванням плаваючого курсу гривні до долара США, а також тієї обставини, що рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27.08.2014 року не виконано, спричинення збитків боржниками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2 не настало, а тому правових підстав для стягнення на даний час курсової різниці з відповідачів немає, відповідно позов задоволенню не підлягає.

Крім того, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору позики, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу (така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-157цс16 та у справі за № 6-1206цс15).

Тому, через невиконання відповідачами зобов'язань по поверненню коштів за договором позики, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідачів процентів за договором позики.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

Тому, враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, суд приходить до висновку, що судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 13, 192, 207, 524, 533, 599, 629,632, 1046, 1047, 1054, 1048 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення обрахованої різниці курсу гривні до доларів США по договору позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: