Справа № 305/1695/16-ц
Провадження по справі 2/305/146/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

за участю: секретаря - Орос С.Ю.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 - державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на обов"язкову частку у спадщині та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач 1), державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (далі Відповідач 2) про визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Позовні вимоги Позивач обґрунтував тим, що 30 січня 2012 року помер його батько - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У липні 2015 року, зі слів громадянки ОСОБА_6, він довідався, що його батько заповів все своє майно гр.ОСОБА_1, якій державний нотаріус ОСОБА_4 видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом в цілій частині від 17 грудня 2013 року. В серпні 2015 року він звернувся з позовною заявою до Рахівського районного суду про визнання заповіту недійсним. 22 вересня 2016 року по справі 305/1560/15-ц було винесено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Зазначає, що він є інвалідом другої групи. Державний нотаріус ОСОБА_4 видавши свідоцтво про право власності в цілій частині за заповітом громадянці ОСОБА_1 порушила ст.1241 ЦК України, згідно з якою право на обов'язкову частку у спадщині гарантовано непрацездатним жінкам, що досягли 55 років та чоловікам 60 років, інвалідам І-ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Таким чином нотаріус позбавила його права на оформлення обов'язкової частки спадкового майна. У зв'язку з наведеним просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину заповітом, видане громадянці ОСОБА_1 державним нотаріусом ОСОБА_4 та визнати за ним права власності на 1/2 частині спадкового майна, а саме будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою вул.Вільшинський, 94, у місті Рахові.

Позивач - ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, Позивач надав суду заяви, в яких просив дану справу розглядати у його відсутності, на підставі наданих матеріалів.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили суду, позов вважають безпідставним, на їх думку, немає жодних підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане ОСОБА_1 та визнання за Позивачем права власності на 1/2 частину спадкового майна, оскільки він інвалідом на момент смерті спадкодавця не являвся. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач, державний нотаріус - ОСОБА_4, в судове засідання не зявилася, 28.10.2016 року надала суду лист №124 від 28.10.2016 року, в якому зазначила, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_5 Позивач не являвся інвалідом, він пройшов первинний лікарський огляд 20.02.2013 року і був визнаний інвалідом майже через рік після смерті ОСОБА_5

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Згідно з Главою 84 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. ОСОБА_4 на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною.

Частиною 1 статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині, де право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця.

В судовому засіданні встановлено, що громадянин ОСОБА_5 30 січня 2012 року помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області зроблено відповідний актовий запис за №14 від 30.01.2012 року.

Позивач ОСОБА_3 надав суду довідку до акту огляду МСЕК про те, що він проходив первинний медичний огляд 20.02.2013 року та йому встановлено інвалідність третьої групи, у зв'язку з загальним захворюванням, на строк до березня 2015 року, отже, з огляду на вищезазначене, на момент смерті ОСОБА_3 Позивач не являвся інвалідом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) , розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний роз'яснив, що згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частиною першою статті 1 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обовязкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно зі статтею 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду із даним позовом не надав суду жодних доказів того, чи належить він до спадкоємців ОСОБА_5, чи був він визнаний інвалідом на день смерті спадкодавця в установленому законом порядку та чи прийняв спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 являється належним спадкоємцем за заповітом від 05 грудня 2000 року, що підтверджено рішенням Рахівського районного суду від 22.09.2016 року та ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 грудня 2016 року, за таких обставин не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане ОСОБА_1 державним нотаріусом ОСОБА_4 та визнання за Позивачем права власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою вул.Вільшинський, 94 у місті Рахові.

Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст. 26 ЦПК України).

Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК України).

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні однієї з сторін з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про нотаріат нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших субєктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір.

Виходячи з вищенаведеного нотаріус, який видав свідоцтво про право на спадщину є неналежним відповідачем у справі, адже задоволення позову зачіпало б права та обовязки не нотаріуса, а ОСОБА_1, яка на підставі нотаріального свідоцтва набула права власності на нерухоме майно. Скасування свідоцтва про право власності неминуче б потягло за собою позбавлення такого права його набувача. Заперечуючи проти законності свідоцтва, позивач порушує спір про право цивільне, тому навіть за умови доведення того факту, що нотаріус припустився порушення порядку вчинення такої нотаріальної дії, відповідачем за позовом може бути виключно набувач права власності, а не нотаріус. Посилання ж на порушення закону нотаріусом під час видачі свідоцтва як на обґрунтування позову тільки утворює підстави для залучення нотаріуса до участі у такій справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову у їх вчиненні), нотаріуси в розумінні ст. ст. 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); рішення судом про задоволення позову може бути прийняте лише за умови пред'явлення вимог до належного відповідача та їх обґрунтованості й доведеності саме щодо такого відповідача у відповідному процесі (ст.ст. 57-60, 212-215 ЦПК України).

Позивач, діючи вільно, на свій розсуд, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане громадянці ОСОБА_1, та визнати за ним право власності на 1/2 частину спадкового майна, предявивши позов, у тому числі до державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, яка не може бути належним відповідачем за даним позовом, оскільки не є особою, прав і обов'язків якої стосується спір, ба більше, свідоцтво, що оскаржене Позивачем взагалі зазначеним нотаріусом не видавалося, а було видане державним нотаріусом ОСОБА_9, яка взагалі не була залучена позивачем до участі у даній справі, що також є підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Оскільки ОСОБА_3 являється інвалідом ІІ групи, тому судові витрати в сумі 1102 гривні 40 копійок слід віднести коштом держави.

На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223, 293-294 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_10, ОСОБА_4 - державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.

Судові витрати в сумі 1102 гривні 40 копійок віднести коштом держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.Е. Ємчук

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: В.Е.Ємчук