Справа № 463/2390/16-ц
Провадження № 2/463/279/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Шеремети Г.І.

при секретарі с/з - ОСОБА_1

за участю позивача ОСОБА_2

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів ЛРА,

відділу приватизації ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Личаківської районної адміністрації, Личаківського відділу приватизації житла, ОСОБА_6, ОСОБА_8 Львівської державної нотаріальної контори, третьої особи: ЛКП «Дім» про зміну умов приватизації квартири та визнання заповіту недійсним, що став наслідком даної приватизації, визнання недійсними свідоцтв про право власності, суд, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, просив визнати за ним право на приватизацію двохкімнатної квартири по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові та внести зміни в умови приватизації вказаної квартири; визнати недійсним свідоцтво на право власності на двохкімнатну квартиру по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, видане ОСОБА_9 в серпні 2001 року; визнати недійсним заповіт, посвідчений ОСОБА_8 Державною нотаріальною конторою на бланку АВО №302962 та написаний від «двадцять восьмого двотисячного року» на користь ОСОБА_6; визнати недійсним свідоцтво на право власності на двохкімнатну квартиру по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, видане ОСОБА_6 в порядку виконання заповіту, як таке, що набуте з порушенням чинного законодавства України.

Позов мотивує тим, що 23.05.2012 року помела його бабця ОСОБА_9, яка ще за життя в липні 2001 року здійснила приватизацію квартири за адресою: м.Львів, вул.Шафарика, 17/43. Здійснену бабцею приватизацію на себе квартири вважає незаконною, проведеною з порушенням вимог законодавства про приватизацію, що тим самим спричинило позбавлення його права на приватизацію житла. Так як ОСОБА_9 на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 20.04.2001 року було незаконно прописано у квартирі за адресою: м.Львів, вул.Шафарика, 17/43 та проігнорувавши факт реєстрації в такій неповнолітньої дитини, позивача по справі, було одноособово приватизовано квартиру. Усі подальші дії здійснені бабцею щодо спірної квартири вважає недійсними, оскільки вчинені щодо майна, на яке бабця права не мала. А тому звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задоволити.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Крім того, позивач пояснив, що складений бабцею ОСОБА_9 заповіт на користь відповідача ОСОБА_6 є нікчемним, оскільки неправильно складений, так як бабця на час його складення перебувала у другому зареєстрованому шлюбі та мала прізвище «Гаврилюк», а не «Величенко», як зазначено у заповіті.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що є матірю позивача та невісткою померлої ОСОБА_9 Разом із свої чоловіком та сином, позивачем по справі, проживали у м.Львові. Син ОСОБА_2 до 2000 року був прописаний за адресою: м.Львів, вул.Шафарика, 17/43, однак у звязку із проблемами із здоровям був змушений разом з батьками переїхати в м.Долинська Кіровоградської області, де проживає та зареєстрований на даний час. Здійснену померлою ОСОБА_9 приватизацію вважає такою, що проведена з порушенням паспортного режиму, так як на час проведення такої перебувала в зареєстрованому шлюбі та мала прізвище не ОСОБА_9, а Гаврилюк.

Представник відповідача ЛРА, надавши приватизаційні документи у звязку із ліквідацією відділу приватизації, в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав законністі проведеної на користь ОСОБА_9 приватизації квартири за адресою: м.Львів, вул.Шафарика, 17/43.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що померла ОСОБА_9 була рідною сестрою її матері, своїй родині вона не була потрібна, а тому вона здійснювала догляд за нею, купувала харчі, одяг, взуття тощо.

Представник відповідача ОСОБА_8 Львівської державної нотаріальної контори та представник третьої особи ЛКП «Дім» в судове засідання з розгляду даної справи не зявилися з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Про поважність причини неявки суд не повідомляли, заяв про розгляд справи у їх відсутності не подавали. Письмових заперечень на адресу суду не скеровували, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали справи, спадкової справи та інвентаризаційної справи, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, в позові слід відмовити в повному обємі виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно архівної копії витягу з рішення виконкому Ленінської районної ОСОБА_7 народних депутатів від 03.04.1981 року №192, долученої до матеріалів справи, було вирішено закріпити за ОСОБА_10 та членами його сімї (дружина та син) квартиру АДРЕСА_1 (тепер Шафарика) у м.Львові (а.с.42).

На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_10 було видано оредер №1969 серії АБ від 24.04.1981 року на право зайняття квартири АДРЕСА_2 (а.с.49). В склад сімї в такому вписано ОСОБА_10 як основного квартиронаймача (діда позивача по справі), ОСОБА_9 як дружину (бабцю позивача по справі), ОСОБА_11 як сина (батька позивача по справі).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СГ №358477 шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 розірвано 02 лютого 1983 року (а.с.48).

06 березня 1998 року помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №114822 (а.с.44), а 15 травня 2000 року помер ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом серії І-ОЛ №102842 (а.с.59).

З долученої до матеріалів справи копії рішення Личаківського районного суд м.Львова від 20.04.2001 року встановлено, що за ОСОБА_9 було визнано право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 у Львові, а також зобовязано Личаківську районну адміністрацію м.Львова переукласти з нею договір житлового найму на вказану квартиру. Зобовязано відділ паспортної реєстраційної та міграційної роботи Личаківського РВ ЛМУ оформити прописку ОСОБА_9 на вказану квартиру. Як вбачається зі змісту такого, основними мотивами прийняття такого було те, що позивач ОСОБА_9 та члени її сімї на законних підставах вселились у квартиру, оскільки на їх імя виданий відповідний ордер, а те, що вони не були своєчасно прописані у спірній квартирі не позбавляє їх права на проживання в квартирі. За весь час проживання в квартирі та на час винесення рішення заборгованості за комунальні послуги не мають. Крім того, у вказаному рішення зазначено, що на час його винесення позивачка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.35-36).

З метою реалізації свого права на приватизацію житла у відповідності до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_9 10.07.2001 року подано відповідну заяву керівнику органу приватизації про намір оформити передачу в особисту власність квартиру за адресою: м.Львів, вул.Шафарика, 17/43 (а.с.137-138), до якої додано довідку про склад сімї наймача, з якої вбачається, що станом на день подачі заяви про приватизацію в квартирі була прописана лише одна ОСОБА_9 (а.с.139).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації №1054 від 15.08.2001 року прийнято рішення про передачу ОСОБА_9 у приватну власність квартири за адресою: м.Львів, вул.Шафарика, 17/43 (а.с.135).

Позивач оспорюючи проведену на користь його бабці ОСОБА_9 приватизацію квартири по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, мотивує це тим, що таку проведено з порушенням його права на приватизацію спірного житла, так як був прописаний в ньому до 2000 року. Однак суд критично оцінює такі покликання позивача виходячи з наступного.

Згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

До членів сімї наймача в розумінні ст.64 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з аналізу вказаних вище норм законодавства право осіб на приватизацію житла повязано не з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі, що підтверджується правовою позицією Верховного суду України, висловленою в постановівід 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12.

Як було зазначено вище ордер на право вселення та проживання у спірній квартирі було видано на трьох осіб: ОСОБА_10 як основного наймача, його дружину ОСОБА_9 та його сина ОСОБА_11, а тому лише ці особи мали право на приватизацію спірної квартири. Однак у звязку з тим, що станом на дату подачі заяви про приватизацію ОСОБА_10 та ОСОБА_11 померли, то своїм правом скористалась лише ОСОБА_9

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про помилковість покликань позивача на наявність у нього порушеного права на приватизацію, а також права на спадкування спірного житла. Оскільки, по-перше, з 2000 року спірна квартира перестала бути основним його місцем проживання у звязку з його переїздом разом з батьками в м.Долинська Кіровоградської області. Будь-яких доказів про те, що чинились перешкоди у користуванні цим житлом, суду не представив. По-друге, спадкуванню підлягає право на майно, яке належало спадкодавцеві на момент смерті, а не право на право. Таке право на майно набула лише бабця позивача, ОСОБА_9, шляхом приватизації спірної квартири і в подальшому у відповідності до вимог законодавства розпорядилась ним за власною волею. Інших підстав для визнання приватизації незаконною стороною позивача не наведено.

Відповідно ч.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Встановивши, що померлою ОСОБА_9 було у відповідності до вимог законодавства реалізоване своє право на приватизацію житла, яку проведену з чітким дотриманням встановленої законом процедури, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва на право власності на двохкімнатну квартиру по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, видане ОСОБА_9 в серпні 2001 року, за результатами проведеної на її користь приватизації.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсними складеного ОСОБА_9 заповіту на користь ОСОБА_6 та свідоцтва на право власності на двохкімнатну квартиру по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, видане ОСОБА_6 в порядку виконання заповіту, суд виходив з наступного.

Зважаючи на те, що ОСОБА_9 в порядку приватизації набула права власності на квартиру по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, то як єдиний власник такої мала право на власний розсуд розпорядитись нею, в тому числі зробити особисте розпорядження щодо такої на випадок своєї смерті. Оскільки заповіт було складено в 2000 році, тобто у період, коли діяв Цивільний кодекс УРСР, то саме положеннями цього кодексу слід застосовувати до спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_2 оскаржуючи дійсність складеного ОСОБА_9 заповіту, покликався на те, що такий неправильно складено. Крім того, недійсність вказаного заповіту повязував з тим, що станом на день складення заповіту прізвище заповідача було «Гаврилюк», а не «Величенко», так як остання перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12, підтвердженням чого вважає відомості витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Аналізуючи такі твердження судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СГ №053670 (а.с.133) шлюб розірвано між гр.ОСОБА_12 та гр.ОСОБА_9, тому суд робить висновок про те, що громадянка ОСОБА_9 не поміняла паспорт громадянина України, а відтак не змінила прізвища на «Гаврилюк». А тому допущення порушення вимог закону щодо необміну паспорта і зміни прізвища з «Величенко» на «Гаврилюк» не свідчить про відсутність волевиявлення у ОСОБА_9 на момент здійснення особистого розпорядження на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Статтею 541 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено загальні вимого щодо нотаріальної форми заповіту, відповідно до якої заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Як вбачається з оригіналу заповіту, який міститься в матеріалах спадкової справи № (а.с.с.9), дійсність складення якого оскаржується позивачем, такий укладено в письмовій формі на офіційному бланку з захисними голограмами, із зазначенням часу 28.11.2000 року в кінці заповіту та місця складення - м.Львів, підписаний особисто заповідачем ОСОБА_9 та нотаріально посвідчений. А тому покликання позивача на відсутність у вступній частині заповіту вказівки на місяць, в якому він був укладений, не свідчать про недійсність такого заповіту, а свідчать про допущення технічної помилки в його тексті.

Інших підстав недійсності заповіту, передбачених нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), позивачем не наведено і доказів на підтвердження існування таких не подано, на запитання суду стороною позивача було надано пояснення, що підстави та мотиви є вичерпними.

У звязку з прийняттям відповідачем ОСОБА_6 в 2012 році спадщини після померлої ОСОБА_9, тобто у період дії нового ЦК України (в редакції 2003 року), то до вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на двохкімнатну квартиру по вул.Шафарика, 17/43 у м.Львові, видане ОСОБА_6 в порядку виконання заповіту, слід застосовувати норми ЦК України, зокрема главу 89, яка регулює порядок оформлення права на спадщину. Жодних підстав для недійсності виданого ОСОБА_6 свідоцтва, у відповідності до норм ЦК України, не наведено та відповідною доказовою базою не підтверджено.

У звязку з вищевказаним, суд приходить до висновку, що оскільки немає підстав для визнання заповіту недійсним, а тому немає підстав для визнання недійсним свідоцтва на право власності, виданого на його підставі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215,294 ЦПК України, ст..5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, ст..65-1 ЖК України, ст.41,42,44 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.15,16,316,328 ЦК України суд,

в и р і ш и в:

В позові відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.