Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 грудня 2012 року між ним та

ОСОБА_6 було укладено договір процентної позики, за умовами якого

ОСОБА_6 була передана сума грошових коштів в гривні, еквівалентна 200 000 євро, зі строком повернення до 30 червня 2013 року. Пунктом 2.2 договору встановлено обов'язок ОСОБА_6 сплачувати 2 % річних від суми позики щомісяця до дня фактичного повернення позики.

На підтвердження укладення договору та його умов ОСОБА_6 складена відповідна розписка, згідно якої позичальник повертає позикодавцю суму грошових коштів в гривні, еквівалентну 200 000 євро за офіційним курсом Національного банку України станом на день повернення таких грошових коштів.

Після настання строку виконання зобов'язання ОСОБА_6 позичені кошти не повернув, неодноразові вимоги про їх повернення ігнорував, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_6 позичені ним грошові кошти з урахуванням сплати процентів, передбачених умовами договору позики.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 червня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 18 грудня 2012 року задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором процентної позики від 18 грудня 2012 року в сумі 648 213,70 євро, що еквівалентно 18 380 877 грн 32 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором позики від 18 грудня 2012 року, просить скасувати оскаржувані рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки рішення судів попередніх інстанцій оскаржено лише ОСОБА_6 та лише в частині стягнення з нього боргу за договором позики від 18 грудня 2012 року, колегія суддів переглядає справу саме в цій частині.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором процентної позики від

18 грудня 2012 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_6 неналежним чином виконував свої зобов'язання за договором процентної позики, а тому керуючись ст. ст. 526, 530, 1049 ЦК України дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за зазначеним договором.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір процентної позики, за умовами якого ОСОБА_6 була передана сума грошових коштів у гривні, що еквівалентна 200 000 євро, зі сплатою 2 % від суми позики щомісяця та строком повернення до 30 червня 2013 року.

На підтвердження укладення договору та його умов, ОСОБА_6 складена відповідна розписка про отримання грошових коштів за договором від 18 грудня 2012 року.

Відповідно до п. 2.1 договору позики позичальник повертає позикодавцю суму грошових коштів в гривні, еквівалентну 200 000 євро за офіційним курсом Національного банку України станом на день повернення таких грошових коштів.

ОСОБА_6 своїх зобов'язань за договором позики не виконував, у зв'язку із чим наявна заборгованість у розмірі 648 213,70 євро, яка складається з: 200 000 євро - сума боргу, 166 000 євро - відсотки за користування грошовими коштами, 282 213,70 євро - проценти річних за прострочення виконання зобов'язання.

Пунктом 6.1 договору позики передбачено, що у разі порушення строку повернення позики, ОСОБА_6 зобов'язаний сплачувати позикодавцю щомісяця проценти в розмірі 4% річних від простроченої суми до дня фактичного повернення позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, суди попередніх інстанцій вірно визначили суму заборгованості за договором процентної позики від 18 грудня 2012 року, яка підлягає стягненню.

Доводи касаційної скарги, що договір позики від 18 грудня 2016 року не містить інформації про зобов'язання повернути грошові кошти та про дату їх отримання є безпідставними, оскільки зазначена інформація міститься в договорі та розписці про отримання грошей від 18 грудня 2012 року.

Згідно висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи від 05 жовтня 2016 року, призначеної судом апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_6, підпис в договорі процентної позики від 18 грудня 2012 року в графі «підпис позичальника» та в розписці про отримання грошей від 18 грудня 2012 року виконані

ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги, що діюче законодавство не передбачає випадки передачі позики в валюті.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11, від 07 жовтня 2014 року у справі № 3-133гс14.

Крім того, суди правомірно стягнули проценти за договором процентної позики в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 вересня 2015 року у справі

№ 6-190цс15.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у позивача права на здійснення валютних операцій є помилковими з огляду на те, що визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 повідомлявся про розгляд справи та при перегляді справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції в повному обсязі переглянув рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_6, а тому останній не був позбавлений права на свій захист.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги, клопотання про застосування строків позовної давності не заявлялось.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо позбавлення ОСОБА_6 права подати зустрічний позов, оскільки такого права він не позбавлений шляхом подання окремого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Суди попередніх інстанцій вірно визначились із характером спірних правовідносин, правильно застосували норму права, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 червня

2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 листопада

2016 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 боргу за договором процентної позики залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О.Писана