22-ц/775/159/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Васильченко О.Г.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретарі судового засідання Герасимова Г.Є., Гаркуша О.С.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року

в с т а н о в и в:

29 серпня 2016 року позивач звернувся до суду позовом до відповідача, який протягом розгляду справи уточнив, та просив визнанти незаконним наказ про його звільнення № 191 від 04 серпня 2016 року, поновити його на роботі на посаді водія транспортного засобу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» (далі ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402»), стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 серпня 2016 року по день прийняття рішення судом, та заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 21 577 грн. Позивач зазначав, що він з 14 травня 2016 року працював у відповідача на посаді водія транспортного засобу, наказом від 04 серпня 2016 року звільнений на підставі ч. 4 ст.40 КЗпП України за прогули 09 липня та 21 липня 2016 року, що вважає незаконним, оскільки 04 серпня 2016 року у нього був вихідний день, письмових пояснень з приводу порушення трудової дисципліни відповідач у нього не брав.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» про стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процессуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні апеояційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційних скарг та просили їх відхилити, залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника, представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що він дійсно залишив місце роботи 09 та 21 липня 2016 року і не надав будь-яких доказів поважності причин залишення місця роботи, тобто допустив прогули, тому відповідач правильно його звільнив за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Такі висновки суду апеляційний суд вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до положень п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення.

Судом встановлено, що позивач з 14 травня 2016 року працював у відповідача на посаді водія транспортного засобу, наказом № 191 від 04 серпня 2016 року звільнений на підставі ч. 4 ст.40 КЗпП України, а саме за прогули, здійснені 09 липня та 21 липня 2016 року без поважних причин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначав, що дійсно 09 липня 2016 року прийшов на роботу на територію підприємства, проте покинув місце роботи і пішов гуляти містом, оскільки автотранспортний засіб на якому він повинен був працювати, був в несправному стані, підприємство він покинув, не поінформувавши нікого. Така ж ситуація склалася і 21 липня 2016 року, йому запропонували інший транспортний засіб на маршруті №124, проте у нього заболіла голова і він пішов з території підприємства і не з'являвся до кінця робочого дня, про те, куди він пішов, адміністрацію не повідомляв.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Ухвалюючи рішення про відмову взадоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що факт здійснення ОСОБА_1 прогулу 9 та 21 липня 2016 року доведені відповідачем, а саме: показаннями свідків, наданими прписьмовими доказами та поясненнями самого позивача про відсутність його в ці дні на підтприємстві.

Відповідно до графіку роботи ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» за липень 2016 року, 09 липня 2016 року та 21 липня 2016 року ОСОБА_1 був зобов`язаний знаходитися на роботі (а.с. 68).

Проте актами від 09 липня 2016 року та від 21 липня 2016 року зафіксована відсутність на роботі водія ОСОБА_1 (а.с. 64-66).

Ці обставини в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Згідно з протоколом №08-1/16 від 04 серпня 2016 року ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» вирішено питання про звільнення ОСОБА_1 з посади водія за прогули 09 липня 2016 року та 21 липня 2016 року за ч. 4 ст.40 КЗпП України на підставі доповідних записок диспетчера ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, начальника відділу експлуатації ОСОБА_9, а також актів про відсутність працівника на робочому місці. (а.с.37)

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач не забажав у нього взяти пояснення з приводу відсутності на роботі в зазначені дня, спростовуються актом, складеним ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» 12 липня 2016 року про те, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень з приводу своєї відсутності на робочому місці протягом свого робочого дня 09 липня 2016 року, та актом, складений ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» 21 липня 2016 року про те, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень з приводу своєї відсутності на робочому місці протягом робочого дня 21 липня 2016 року (а.с. 63, 65).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на відсутність на підтприємстві та неознайомлення цого з графіками роботи в червні та липні 2016 року та відсутність закріпленого за ним автомобіля, апеляційний суд визнає безпідставними і такими, що спростовуються наказом по підприємству № 7/2 від 23 березня 2016 року, відповідно до якого ознайомлення водіїв з графіками робочих змін проводиться шляхом розміщення на відповідному стенді у приміщенні диспетчера, а закріплення водіїв за транспортними засобами та їх виїзд на відповідний маршрут здійснюється на підставі щоденних вказівок начальника відділу експлуатації особисто або через диспетчера (а.с.145).

Крім того, сам позивач в судовому засіданні підтвердив, що графік за серпень 2016 року, який він надав до позовної заяви, він взяв у приміщенні диспетчера.

Та обставина, що наказ про звільнення позивача виданий 4 серпня 2016 року, коли за графіком у нього був вихідний, не може бути підставою для задоволення його позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 40КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_5 щодо відсутності посадової інструкції водія та неможливість у зв?язку з цим встановити робоче місце позивача ОСОБА_1, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції рішення, оскільки відповідно до роз?яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення. Проте сам позивач в судовому засіданні підтвердив, що і 9 липня, і 21 липня 2016 року він пішов саме з підприємства і був відсутній весь день.

В судовому засіданні позивач не надав доказів про відсутність його на роботі 9 липня 2016 року та 21 липня 2016 року з поажних причин.

Докази та обставини, на які посилається позивач та його представник в апеляційніх скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судом дотримані норми матеріального і процессуального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади водія транспортного засобу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з допущеними 9 липня 2016 року та 21липня 2016 року прогулами, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання наказу про звільнення позивача незаконним, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які могли вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем та його представником в суді апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Згідно із статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених у справі доказів, то підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області

у х в а л и в:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: С.А. Зайцева

ОСОБА_13