______________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/242/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК» про стягнення грошей, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на її користь грошову суму у розмірі 230 000 дол. США в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №366/F, за яким вона виступила поручителем.

Позивач зазначає, що у липні 2013 року у звязку з недопущенням прострочення виплат за вказаним кредитним договором вона сплатила ВАТ «Морський транспортний банк» грошову суму у розмірі 230 000 дол. США.

Також позивач вказує на те, що в червні 2015 року вона звернулась до відповідача з проханням відшкодувати їй сплачені грошові кошти, однак останній відмовився в їх поверненні.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 28.03.2016 року справу було прийнято до провадження суду та призначено судове засідання.

Окрім того, 01 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено та згідно редакції від 01.11.2016 року просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на її користь грошову суму у розмірі 1 171 329, 02 дол. США в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки № 2313-С від 09.03.2006 року, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 09 березня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №366/F, за яким вона виступила поручителем.

Позивач зазначає, що в період з 2010 по 2014 роки у звязку з недопущенням прострочення виплат за вказаним кредитним договором вона сплатила ВАТ «Морський транспортний банк» грошову суму у розмірі 1 171 329, 02 дол. США. Також позивач вказує на те, що в травні - червні 2015 року вона звернулась до відповідача з проханням відшкодувати їй сплачені грошові кошти, однак останній відмовився в їх поверненні.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2016 року вказані справи були обєднані в одне провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судове засідання зявився представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_5, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Представник третьої особи ПАТ «Марфін банк» - ОСОБА_6 у судовому засіданні факти оплати позивачами грошових коштів за договорами поруки підтвердила, однак, пояснила, що право вимоги по залишку боргу по вказаному кредитному договору було банком відчужено на користь іншої особи, у зв`язку з чим залишила позов на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити у повній мірі, а позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору.

Судом встановлено, 09 березня 2006 року між ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 366/F, згідно умов якого Банк зобовязався надати Позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 2 500 000, 00 дол. США на придбання нежилих підвальних приміщень № 501 та нежилих приміщень першого поверху № 501, розташованих за адресою м.Одеса, пров. Красний, буд. 1, з 09 березня 2006 року і терміном погашення до 09 березня 2013 року включно, із сплатою 14 % річних за фактичний період користування кредитом (із розрахунку 360 календарних днів році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а Позичальник зобовязується на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в цьому договорі, повернути Банку кредит, сплатити відсотки зам користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, які передбачені умовами цього договору (т. 1, а.с. 4-7).

В подальшому, до вищевказаного кредитного договору між ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та ОСОБА_2 було укладено: Додаткову угоду № 1 від 31 серпня 2007 року (т. 2, а.с. 242); Додаткову угоду № 2 від 22 лютого 2010 року (т. 2, а.с. 243-245); Додаткову угоду № 3 від 23 липня 2010 року (т. 2, а.с. 123-127); Додаткову угоду № 4 від 20 листопада 2012 року (т. 2, а.с. 248-249).

В забезпечення виконання даного Кредитного договору № 366/F, 09 березня 2006 року між ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_1 з другої сторони та ОСОБА_2 з третьої сторони було укладено Договір поруки № 2314-С (т. 1, а.с. 8).

Згодом між ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_1 з другої сторони та ОСОБА_2 з третьої сторони було укладено Додаткову угоду № 1 від 22 лютого 2010 року (т. 3, а.с. 6) та Додаткову угоду № 2 (т. 3, а.с. 7).

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки ОСОБА_1 зобовязалась перед ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року.

Пунктом 2.1. Договору поруки передбачено, що Поручитель відповідає перед Кредитором по зобовязаннях, що випливають з Кредитного договору солідарно з Боржником і в повному обсязі (у тому числі, по заборгованості за кредитом, відсотками, збиткам, неустойці) усім своїм майном та коштами, на які у відповідності із чинним законодавством України може бути звернене стягнення.

Відповідно до п.2.2 Договору при невиконанні (або частковому невиконанні) Боржником своїх зобовязань за Кредитним договором у терміни, що зазначені у Кредитному договорі, Поручитель зобовязується здійснити погашення заборгованості за кредитом, відсотків, інших сум, що Боржник має сплатити за Кредитним договором, у дводенний термін із дня предявлення до нього вимоги Кредитором, або повідомлення Боржником про неможливість сплати зазначених сум.

У відповідності до п. 3.1 Договору у разі прострочення виконання Поручителем зобовязань по цьому договору він сплачує Кредитору пеню, що розраховується у валюті кредиту, в розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, згідно п. 4.1 Договору поруки після повного виконання Поручителем зобовязань по цьому договору Поручитель набуває прав вимоги до Боржника і Кредитор передає документи, що підтверджують ці права.

Окрім того, в забезпечення виконання Кредитного договору № 366/F, 09 березня 2006 року між ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_3 з другої сторони та ОСОБА_2 з третьої сторони було укладено Договір поруки № 2313-С (т. 3, а.с. 1-2).

А також, між ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» з однієї сторони, ОСОБА_3 з другої сторони та ОСОБА_2 з третьої сторони було укладено Додаткову угоду № 1 від 22 лютого 2010 року (т. 3, а.с. 3) та Додаткову угоду № 2 від 23 липня 2010 року (т. 3, а.с. 4-5).

Відповідно до п. 1.1 даного Договору ОСОБА_1 зобовязалась перед ОСОБА_7 акціонерним товариством «Морський транспортний банк» відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року.

Пунктом 2.1. Договору поруки передбачено, що Поручитель відповідає перед Кредитором по зобовязаннях, що випливають з Кредитного договору солідарно з Боржником і в повному обсязі (у тому числі, по заборгованості за кредитом, відсотками, збиткам, неустойці) усім своїм майном та коштами, на які у відповідності із чинним законодавством України може бути звернене стягнення.

Відповідно до п.2.2 Договору при невиконанні (або частковому невиконанні) Боржником своїх зобовязань за Кредитним договором у терміни, що зазначені у Кредитному договорі, Поручитель зобовязується здійснити погашення заборгованості за кредитом, відсотків, інших сум, що Боржник має сплатити за Кредитним договором, у дводенний термін із дня предявлення до нього вимоги Кредитором, або повідомлення Боржником про неможливість сплати зазначених сум.

У відповідності до п. 3.1 Договору у разі прострочення виконання Поручителем зобовязань по цьому договору він сплачує Кредитору пеню, що розраховується у валюті кредиту, в розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, згідно п. 4.1 Договору поруки після повного виконання Поручителем зобовязань по цьому договору Поручитель набуває прав вимоги до Боржника і Кредитор передає документи, що підтверджують ці права.

З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2013 року позивачем ОСОБА_1, як поручителем, було сплачено грошові кошти в розмірі 230 000 дол. США в якості погашення боргу за Кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року, що підтверджується Квитанцією № ТТ (т. 1, а.с. 9) та Момеріальним валютним ордером № 6 040 від 18.07.2013 року (т. 1 , а.с. 60).

Також позивачем ОСОБА_3 у відповідності до Договору поруки № 2313-С від 09.03.2006 року було сплачено 1 171 329, 02 дол.. США в якості боргу за Кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, що підтверджується дублікатами квитанцій: № 1 від 29.03.2010 року; № 5345 від 12.04.2010 року; № 1 від 13.04.2010 року;№ 5 від 30.04.2010 року; № 1 від 27.05.2010 року; № 0001 від 30.06.2010 року; №01 від 29.07.2010 року; № 2 від 27.08.2010 року; № 1 від 29.09.2010 року;№ 1 від 29.10.2010 року;№ 1 від 26.11.2010 року; № 04 від 29.12.2010 року; заявою на переказ готівки б/н від 28.01.2011 року; дублікатами квитанцій: № 01 від 25.02.2011 року; № 1 від 25.03.2011 року; № 31 від 27.04.2011 року;№ 05 від 30.05.2011 року; № 24 від 30.06.2011 року; № 28 від 27.07.2011 року; № 22 від 31.08.2011 року;№ 1 від 30.09.2011 року;№ 1 від 31.10.2011 року; заявами на переказ готівки: № ТТ від 29.11.2011 року; № ТТ від 16.12.2011 року; № ТТ від 27.12.2011 року; № ТТ від 31.01.2012 року;№ ТТ від 28.02.2012 року; № ТТ від 26.03.2012 року; № ТТ від 27.04.2012 року; № ТТ від 30.05.2012 року; № ТТ від 02.07.2012 року;№ ТТ від 31.07.2012 року; № ТТ від 28.08.2012 року; № ТТ від 26.09.2012 року; № ТТ від 30.10.2012 року; № ТТ від 20.11.2012 року; № ТТ від 30.11.2012 року; № ТТ від 13.12.2012 року; № ТТ від 27.12.2012 року; № ТТ від 31.01.2013 року; № ТТ від 28.02.2013 року; № ТТ від 29.03.2013 року; № ТТ від 30.04.2013 року; № ТТ від 28.12.2013 року; № ТТ від 26.06.2013 року; № ТТ від 30.07.2013 року; № ТТ від 13.11.2013 року; № ТТ від 20.12.2013 року; № ТТ від 17.01.2014 року; № ТТ від 22.01.2014 року; № ТТ від 27.01.2014 року; № ТТ від 27.02.2014 року, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні (т.2 а.с. 190-241).

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року по справі № 520/5468/15-ц було стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за Кредитним договором № 366/F від 09.03.2006 року в сумі 127 564, 70 дол. США та 241 626, 20 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно, на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за Кредитним договором № 366/F від 09.03.2006 року в сумі 127 564, 70 дол. США та 241 626, 20 гривень.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем умови кредитного договору порушувались, з 2010 року заборгованість за кредитом ним не сплачувалась, що свідчить про неналежне виконання умов цього договору.

Слід зазначити, що Банк визнає та підтверджує той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сплатили грошову суму у розмірі 230 000 дол. США та 1 171 329, 02 дол. США в якості погашення боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року.

Згідно вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів

Ст. 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Будучи пов'язаними саме взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання або змінювати його умови.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов'язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в Кредитному договорі.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов'язання та зазначає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до умов Договорів поруки поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед Банком за виконання умов основного зобов'язання всім належним йому майном та грошовими коштами.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі, на підставі п. 2 ч. 2ст. 543 ЦК України.

Відповідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В силу ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Тобто вимогами ст. 556 ЦК України передбачено правовий механізм перекладення на боржника матеріальних витрат поручителя, понесених ним у зв'язку із виконанням договору поруки. Вирішення вказаного питання впливає на можливість застосування загальних правил стосовно заміни кредитора у зобов'язанні, сформульованих у ст.ст. 514, 516-518 ЦК України.

Ґрунтуючись на положеннях ст. 514 ЦК України, до поручителя переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги поручителя як правонаступника кредитора, заперечення, які він мав проти первісного кредитора.

Тобто до поручителя переходять: 1) права кредитора, що випливають із основного зобов'язання; 2) права, що забезпечували виконання основного зобов'язання, до яких можна віднести зокрема поруку (якщо основне зобов'язання було забезпечене кількома поручителями). Крім прав, які отримує поручитель у випадку виконання зобов'язань, за ним слід визнати самостійні права, що ґрунтуються на загальних положеннях цивільного законодавства, зокрема право на стягнення неустойки.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, а також те, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було частково виконано зобов'язання відповідача ОСОБА_2 за Кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, до ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як до Поручителів, які виконали зобов'язання, перейшли права кредитора ОСОБА_7 акціонерного товариства «Морський транспортний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК» за Кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року на суму 230 000 дол. США, та 1 171 329, 02 дол.. США, відповідно.

При цьому слід зазначити, що посилання відповідача на пропуск строку позовної давності відносно вимог ОСОБА_1, суд не бере до уваги та вважає, що вказані доводи є безпідставними, оскільки спірним кредитним договором не передбачено, що грошові кошти надавалися на споживчі цілі, а від так до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист справ споживачів».

Отже, зважаючи на викладене, та враховуючи той факт, що відповідачем не надано обґрунтованих доводів в якості заперечень щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь грошової суми у розмірі 230 000 дол. США в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року, суд вважає, що вказані позовні вимоги заявлені в межах трирічного строку позовної давності, є доведеними та обґрунтованими.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 і стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року, грошову суму у розмірі 230 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2667.3697 гривень) становить 6 134 100 гривень.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Як встановлено вище, ОСОБА_3, в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки № 2313-С від 09.03.2006 року, сплатила на користь ПАТ «Морський транспортний банк» грошову суму у загальному розмірі 1 171 329, 02 дол. США і ця обставина визнається представником банку.

Однак, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивачем порушено трирічний строк, встановлений для звернення до суду.

Дійсно, як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути заборгованість за погашення кредиту починаючи з 29.03.2010 року по 27.02.2014 року, натомість позивач звернулась до суду з даним позовом лише 01.09.2015 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок..

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-154 цс 15), статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, оскільки відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не зверталась до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до частини позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми грошових коштів трирічний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог за наступними квитанціями: № 1 від 29.03.2010 року; № 5345 від 12.04.2010 року; № 1 від 13.04.2010 року;№ 5 від 30.04.2010 року; № 1 від 27.05.2010 року; № 0001 від 30.06.2010 року; №01 від 29.07.2010 року; № 2 від 27.08.2010 року; № 1 від 29.09.2010 року;№ 1 від 29.10.2010 року;№ 1 від 26.11.2010 року; № 04 від 29.12.2010 року; заявою на переказ готівки б/н від 28.01.2011 року; дублікатами квитанцій: № 01 від 25.02.2011 року; № 1 від 25.03.2011 року; № 31 від 27.04.2011 року;№ 05 від 30.05.2011 року; № 24 від 30.06.2011 року; № 28 від 27.07.2011 року; № 22 від 31.08.2011 року;№ 1 від 30.09.2011 року;№ 1 від 31.10.2011 року; заявами на переказ готівки: № ТТ від 29.11.2011 року; № ТТ від 16.12.2011 року; № ТТ від 27.12.2011 року; № ТТ від 31.01.2012 року;№ ТТ від 28.02.2012 року; № ТТ від 26.03.2012 року; № ТТ від 27.04.2012 року; № ТТ від 30.05.2012 року; № ТТ від 02.07.2012 року;№ ТТ від 31.07.2012 року; № ТТ від 28.08.2012 року, на загальну суму 593 222, 70 дол. США.

Вимоги позивача ОСОБА_3 в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 за заявами на переказ готівки: № ТТ від 26.09.2012 року; № ТТ від 30.10.2012 року; № ТТ від 20.11.2012 року; № ТТ від 30.11.2012 року; № ТТ від 13.12.2012 року; № ТТ від 27.12.2012 року; № ТТ від 31.01.2013 року; № ТТ від 28.02.2013 року; № ТТ від 29.03.2013 року; № ТТ від 30.04.2013 року; № ТТ від 28.12.2013 року; № ТТ від 26.06.2013 року; № ТТ від 30.07.2013 року; № ТТ від 13.11.2013 року; № ТТ від 20.12.2013 року; № ТТ від 17.01.2014 року; № ТТ від 22.01.2014 року; № ТТ від 27.01.2014 року; № ТТ від 27.02.2014 року, на загальну суму 578 106, 32 дол. США є законними та обґрунтованими, заявлені в межах строку позовної давності, а від так підлягають задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

На підставі ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року, та договором поруки № 2313-С від 09.03.2006 року грошової суми у розмірі 578 106, 32 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2667.3697 гривень) становить 15 418 095, 60 гривень.

При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів сплачений судовий збір.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 11, 14, 509, 514, 525, 526, 530, 536, 543, 546, 548, 553, 554, 556, 559, 610,612, 625, 626,629, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 27, 31, 57-60, 88, 208-209, 212-215, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК» про стягнення грошей - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошову суму у розмірі 230 000 дол. США що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2667.3697 гривень) становить 6 134 100 гривень в якості боргу за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки №2314-С від 09.03.2006 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) грошову суму у розмірі 578 106, 32 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2667.3697 гривень) становить 15 418 095, 60 гривень в якості боргу за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року та договором поруки № 2313-С від 09.03.2006 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654 гривень

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.