АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1028/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 25 лютого 2015 року на підставі договору дарування квартири ОСОБА_9 передала у власність позивача трьохкімнатну квартиру № 20, що знаходиться в м. Черкаси по вул. Чекістів (на даний час вул. Привокзальна) 4.

На момент виникнення у ОСОБА_8 права власності на квартиру в ній був зареєстрований ОСОБА_6

Позивач вказує, що відповідач комунальних платежів не сплачує, в добровільному порядку відмовляється зніматися з реєстрації та виселятися, чим порушує її права як власника квартири, оскільки остання має сімю та має намір проживати в даній квартирі та вільно користуватися своєю власністю.

На підставі викладеного ОСОБА_8 просила суд виселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири № 20 по вул. Привокзальна (раніше вул. Чекістів) 4 в м. Черкаси.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_6 з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право вимагати виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки його проживання обмежує її реалізації прав власника на це житло, зокрема, здійснення ремонту, використання для особистого проживання, передавання в найм іншим особам, відчуження тощо. При цьому суд першої інстанції послався на норми статей 321, 383, 391 ЦК України та 116 ЖК України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 статті 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином не проживання в квартирі не може впливати на зміст права власності, а володіння, користування та розпорядження своїм майном не може залежати від волі інших осіб окрім власника, тому при вчиненні дій, які не дозволяють власнику реалізувати своє право, і такі дії порушують хоч одну із складових права власності, право власності є порушеним в цілому.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, згідно договору дарування квартири від 25 лютого 2013 року ОСОБА_9 передала безоплатно у власність ОСОБА_8 квартиру № 20, що знаходиться в м. Черкаси по вул. Чекістів, 4 та складається з трьох кімнат житловою площею 40,8 кв.м., загальна площа квартири 59,4 кв.м. (а.с. 7).

Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 1994 року та являється братом позивача, що підтверджується відомостями з по квартирної картки (а.с. 10) та довідкою КП «Придніпровська СУБ» № 6798 від 16.11.2016 року (а.с. 9).

Звертаючись з вказаним позовом до суду ОСОБА_8 зазначала, що дана квартира належить їй на праві приватної власності та необхідна їй для особистого проживання та проживання її сімї. При цьому відповідач відмовляється звільняти квартиру та продовжує проживати там без достатніх правових підстав.

Так, частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що член сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, як не є членами його сімї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Так, право відповідача на користування спірною квартирою є похідним від права власності на цю квартиру його матері ОСОБА_9, оскільки набуто ним як членом її сімї, а тому із припиненням права власності ОСОБА_9 на спірну квартиру припиняється і його право на проживання в ній.

Таким чином колегія суддів погоджується, що позивач як власник житла має право на захист своїх прав, які відповідач в свою чергу порушує, відмовляючись виселятися та зніматися з реєстрації.

Проте доводи апеляційної скарги в частині невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ч. 3 ст. 116 ЖК України є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно із розясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 року № 2 та від 25 грудня 1992 року № 3), при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати порядок, встановлений при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що відповідач набув право користування спірною квартирою правомірно, оскільки набув таке право як член сімї попереднього власника квартири його матері, тому застосування районним судом норм ч. 3 ст. 116 ЖК України є помилковим.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки факт порушення прав позивача ґрунтується на факті набуття ним прав власності на квартиру, що мало місце 25.02.2013 року, то колегія суддів не погоджується з такими висновками апелянта, виходячи з таких міркувань.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин третьої і четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_6 в суді першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності не звертався, а тому цій частині апеляційна скарга підлягає відхиленню.

За вказаних вище обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні належній ОСОБА_8 квартирою шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2.

Рішення набирає законної сили одразу після проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді :