Провадження № 2/521/2280/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» січня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Абдула-Хусейнова про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому посилаючись на те, що 24 січня 2010 р. між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_3 гроші у сумі 32 000 тридцять дві тисячі гривень, які останній зобов'язався повернути позивачу у строк до 24 червня 2010 р. , факт укладання договору та отримання Хамідом ОСОБА_3 грошей підтверджується письмовим документом ОСОБА_4 ОСОБА_3 не виконав свої зобовязаня щодо повернення позивачу грошей. У теперішній час ОСОБА_3 помер, після його смерті залишилися спадкоємці відповідачка по справі ОСОБА_2 Абдула-Хусейнова.Таким чином відповідно до ст..1281 ЦК України позивач звертається до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за розпискою, та просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 Абдула-Хусейнової, на користь ОСОБА_1 Мухадієвича, грошові кошти в розмірі 86 800 (вісімдесят шість тисяч вісімсот) гривень, що еквівалентно 4 000 (чотирьом тисячам) доларів США, у якості повернення боргу за договором позики та 3% річних від простроченої суми на протязі з 24.06.2010 року.

Відповідачка звернулася до суду з письмовою заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, та наголошували на тому, що строк виконання зобовязань за зазначеною розпискою настав 24 червня 2010 р року, натомість позивачі звернулись до суду з відповідним позовом лише в 20 червня 2014 року, з чого вбачається пропущеним передбачений законом трирічний строк позовної давності.

Представник позивачів звернувся до суду з клопотанням про поновлення строків позовної давності, за текстом якого зауважував про пропуск позивачами строків позовної давності з причин, що від них не залежали. Зокрема вказував, що ОСОБА_1 не одноразово звертався до ОСОБА_3 щодо поверження боргу, та між ними була усна домовленість про повернення коштів, за життя ОСОБА_3 обіцяв повернути борг але пізніше зазначених строків у розписці.

В судовому засіданні позивача та його представник заявлені вимоги про стягнення заборгованості підтримали,просили суд їх задовольнити, та разом з тим надав пояснення щодо заявленого клопотання про поновлення строку позовної давності, просив суд визнати причини пропуску позивачами строків позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості поважними та поновити такі строки.

В судовому засіданні відповідачка та її представник заявлені вимоги про застосування наслідків пропуску строків позовної давності підтримали, просили суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог з наведених підстав. ОСОБА_4 факту складання розписки та невиконання зобовязань у передбачений розпискою строк заперечували.

Разом з тим надав критичну оцінку поясненням представника позивача, щодо поважності пропуску позивачами позовної давності, та зокрема пояснив, що наведені представником позивача обставини не виключають можливості звернення до суду з відповідним позовом, та не можуть бути визнані судом поважними та такими, що є підставою для поновлення відповідного строку позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін та надані ними письмові докази судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

24 січня 2010 р. між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_3 гроші у сумі 32 000 тридцять дві тисячі гривень, які останній зобов'язався повернути позивачу у строк до 24 червня 2010 р.

З приводу укладеної угоди було складено розписку.

У силу частини другої статті 1046, частини другої статті 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 24 січня 2010 р. взял у борг грошові кошти у сумі 32 000 тридцять дві тисячі гривень та надав про це відповідну розписку. За змістом розписки грошові кошти мали бути повернуті до 24 червня 2010.Однак помер не виконавши свої зобовязання щодо порвернення грошей за розпискою, тому позивач змушений звернутися до його спадкоємця відповідач по справі ОСОБА_2 Абдула-Хусейнової, та у звязку з прострочення повернення боргу вимогає повернути йому 3% річних від простроченої суми з 24.06.2010 року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав суду свідчення відповідно яких повідомив, що дійсно між сторонами укладався договір позики.

Відповідач в свою чергу ґрунтує свої заперечення на тому що позивачем порушено строк позовної давності, та надала заяву про застосування до позовних вимог на слідків ст..267 ЦПК України.

За наданими суду поясненнями, позичальник свої зобовязання з повернення позики у встановлений договором позики строк - не виконав, що у контексті положень ст. ст. 15, 16, 525, 526, 530, 625, 1046, 1047,1049, 1050, 1281 ЦК України, є підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості за розпискою, оскільки наведені правові положення визначають обовязковість належного виконання умов укладеного між сторонами договору позики, при цьому під належністю слід розуміти виконання зобовязань з повернення боржниками позичальникам грошових коштів у визначеному розмірі у визначений строк, однак суд вважає за необхідне зауважити про наступне.

Цивільним кодексом України (ст.ст. 256, 257) встановлені строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За правилами ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до цих норм цивільного законодавства перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів ОСОБА_3 почався 24 червня 2010, та, відповідно, сплив 23 червня 2013 року.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_3 помер 10.03.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Ф/16 790043.

До державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3, звернулася відповідачка ОСОБА_2 Абдула-Хусейнової, яка отримала спадщину .

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Відповідачка до Малиновського районного суду м. Одеси надана заява про застосування позовної давності до вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, оскільки ним пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачами також не наведено.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, представник позивача вказував на те, що ОСОБА_1 не одноразово звертався до ОСОБА_3 щодо поверження боргу, та між ними була усна домовленість про повернення коштів, за життя ОСОБА_3 обіцяв повернути борг але пізніше зазначених строків у розписці.

В звязку з викладеним суд зауважує про наступне.

Відповідно до положень ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до наведених вище висновків перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів почався 24 червня 2010 року та сплив 23 червня 2013 року .

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з відповідним позовом 20.06.2014 року.

При цьому з наданих суду відомостей, зобов'язанням з повернення грошових коштів сплив 23 червня 2013 року тобто вже після спливу позовної давності.

Так, позивач, мав достатньо часу за життя ОСОБА_3 для подання позову до останнього, та наведені обставини виключають поважність причин пропуску вказаним позивачем строків позовної давності.

Таким чином, поважних причин для пропуску позовної давності в ОСОБА_1 з наведених обставин не вбачається.

Виходячи з наведеного обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню вважається клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності та відмови у задоволенні їх вимог з таких підстав.

Така позиція викладена, зокрема, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного суд доходить висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 1046, 1047, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Абдула-Хусейнова про стягнення заборгованості залишети без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

23.01.17