АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

Унікальний №752/6067/16-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/909/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чередниченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у квітні 2016р. позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею, зобов'язання відповідача передати оригінал свідоцтва про народження дитини та проїзного документу дитини, та стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню доньку у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 6 червня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому 21 жовтня 2009 року народилась донька ОСОБА_6.

Позивач посилалася на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, ведення спільного господарства та сумісне проживання ними припинено, тому нею був поданий позов про розірвання шлюбу, який розглядається Печерським районним судом міста Києва.

Позивач стверджувала, що останні два з половиною роки, вона працює в місті Києві, та проживає в службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 по договору оренди № 54226 від 16 червня 2014 року, місце проживання доньки зареєстроване разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2, а проживала донька у будинку, який частково їй належить на праві власності разом з її матір'ю ОСОБА_7 у Донецькій області АДРЕСА_3, де відвідувала Краматорську ЗОШ № 35.

У зв'язку з категоричним запереченням відповідача щодо переїзду доньки до матері у м. Київ, вона практично кожні вихідні їздила до м. Краматорськ з метою провести вихідні разом з донькою. Проте, під час знаходження доньки у її матері, відповідач не турбувався життям дитини та не відвідував її у бабусі, а зустрічі з батьком відбувались тільки разом з нею або її матір'ю.

Також позивач зазначала, що 14 грудня 2015 року відповідач приїхав до її матері та посилаючись на свої права, як батька дитини, забрав доньку та відвіз її до АДРЕСА_4. Також він забрав всі документи дитини.

22 грудня 2015 року відповідач віддав дитину, проте з того часу донька періодично проживала у когось з батьків, при цьому відповідач одноособово приймав рішення щодо

- 2 -

місця знаходження дитини та обмежував спілкування дитини із матір'ю, чим порушував її права та права дитини, що вплинуло на психічний та фізичний стан доньки.

Крім того, позивач стверджувала, що за обставинами, про які донька повідомила бабусю і які відбулись в ніч з 18 на 19 березня 2016 року, коли відповідач у стані сильного алкогольного сп'яніння тричі приходив в дитячу кімнату, лягав в ліжко до дівчинки, вчиняючи дії сексуального характеру, 24 березня 2016 року Краматорським відділом поліції ГУ Національної поліції в Донецькій області було зареєстровано кримінальне провадження №0000844 за ч.2 ст. 156 КК України, а донька з цього часу панічно боїться батька та проходить курс психологічної реабілітації, тому просить визначити місце проживання дитини з нею.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення аліментів, позивач зазначала, що з часу коли вони почали проживати окремо, відповідач перестав допомагати їй в утриманні доньки, у витратах на лікування, одяг, харчування і на момент пред'явлення позову між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання доньки і всі витрати вона несе одноособово.

Позивач посилалася на те, що відповідач є працездатною людиною, з вищою освітою, має власний бізнес, зі значними матеріальними можливостями, тому спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року позов задоволено, визначено місцем проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_3, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини певного віку, щомісячно і до повноліття, починаючи з 20 квітня 2016 року та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі в частині визначення місця проживання дитини із матір'ю і про залишення заяви без розгляду в частині стягнення аліментів.

Представник відповідача посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки позовні вимоги про місце проживання дитини були вирішені Печерським районним судом м. Києва при розгляді позову про розірвання шлюбу.

Також представник відповідача вважав, що спір в частині стягнення аліментів вирішено з грубим порушенням правил підсудності, оскільки позивач по м. Києву не зареєстрована, тому заяву слід залишити без розгляду на підставі 207 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та пояснення третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 червня 2009р. і є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р. шлюб сторін розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що проживання дитини з матір'ю буде відповідати її інтересам, а відповідач зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

- 3 -

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 вересня 2016р. є доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6 разом із матір'ю.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює, забезпечена житлом, турбується про дочку, дитина має емоційну прихильність до своєї матері, обставини, які виключають можливість передати дитину для проживання матері, судом не встановлено.

Принципом 6 Декларації прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, визначено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Також з обставин справи вбачається, що відповідач фактично не заперечував проти визначення місця проживання дитини з матір'ю.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі, так як даний спір був вирішений судом при розгляді позову про розірвання шлюбу, колегія суддів вважає безпідставними.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв'язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Підстави закриття провадження у цивільній справі визначені у статті 205 ЦПК України.

Зокрема, у пункті 2 частини першої статті 205 ЦПК України зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яка кореспондується з положеннями частини другої статті 223 ЦПК України.

Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору ( позову), який розглядається між тими самими сторони, про то самий предмет спору і з тих самих підстав.

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі.

З тексту рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р. вбачається, що предметом судового розгляду був спір про розірвання шлюбу сторін. При цьому, позовні вимоги про визначення місця проживання дитини із матір'ю не були предметом судового розгляду, суд не притягував до участі у справі орган опіки та піклування, участь якого при вирішенні такого спору є обов'язковою відповідно до ст. 19 СК України, та не ухвалював рішення з цих позовних вимог.

За таких обставин, підстав вважати, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, з приводу вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю, не має.

Твердження у апеляційній скарзі, що між сторонами не існує спору з приводу місця проживання дитини, спростовуються матеріалами справи та фактом подачі відповідачем

- 4 -

апеляційної скарги на рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матір'ю.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягненню нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 та 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи викладені обставини, відсутність доказів перебування на утриманні відповідача інших осіб, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на малолітню дочку у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір вирішено з порушенням правил підсудності, так як основною вимогою є вимога про визначення місця проживання дитини, яка повинна розглядатися судом за місцем проживання відповідача, який не проживає у м. Києві, не ґрунтуються на нормах процесуального права, які не містять поняття основна або не основна позовна вимога.

Частиною 2 статті 118 ЦПК України передбачено, що позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивач зареєстрована у Печерському районі м. Києва, на підставі договору оренди орендує житло у Голосіївському районі м. Києва, а ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 8 серпня 2016р. відхилена апеляційна скарга відповідача на ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва про відкриття провадження у даній справі, тому підстав вважати, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права не має.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування неправильного вирішення даного спору у зв'язку із розглядом його Голосіївським районним судом м. Києва, а не Печерським районним судом м. Києва за місцем реєстрації позивача.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що позовна заява подана позивачем без дотримання вимог ст. 119 ЦПК України, що є підставою для залишення її без розгляду на підставі ст. 207 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставним, так як позовна заява відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, в ній зазначені позивач та відповідач, місце їх знаходження, викладений зміст позовних вимог та викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, зазначаються докази, вона оплачена судовим збором.

Також безпідставними вважає колегія суддів посилання у апеляційній скарзі на те, що надані позивачем дослідження психоемоційного стану малолітньої ОСОБА_6, є неналежними доказами психологічного стану дитини та її прихильності до матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування, службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

- 5 -

Предметом даного позову було визначення місця проживання малолітньої дитини, а тому позивач повинна була надати докази, що проживання дитини з нею відповідає інтересам дитини та дитина має прихильність до неї, як до матері. Саме у підтвердження вказаних обставин позивачем були надані висновок психологічного обстеження малолітньої ОСОБА_6 від 12 вересня 2016р., складений міським центром дитини, та результати дослідження психоемоційного стану дитини від 4 травня 2016р., проведеного міжнародним гуманітарним центром «Розрада».

Вказані письмові докази позивача відповідачем спростовані не були, а тому суд першої інстанції правомірно визнав їх допустимими та належними письмовими доказами.

При цьому, предметом даного судового розгляду не були «розпусні дії» відповідача стосовно його доньки, як зазначається у апеляційній скарзі, так як вони повинні досліджуватися та доводитися під час кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: