У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 квітня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення коштів за договором позики; за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, в с т а н о в и л а: У липні 2014 року позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 10 листопада 2012 року вона надала відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США із зобов'язанням повернення коштів частинами протягом 4 років шляхом сплати щомісячно по 5 000 доларів США, починаючи з листопада 2012 року, про що відповідачем надана розписка. У зв'язку з невиконанням зобов'язань щодо повернення коштів, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року стягнуто з відповідача на її користь 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 2 208 доларів США (25 901 гривня 17 копійок). Посилаючись на те, що відповідач порушив умови договору та не повернув отримані кошти, після уточнень позовних вимог остаточно просила суд стягнути на свою користь суму боргу за період з листопада 2012 року по червень 2014 року та 3% річних у гривнях, що складає еквівалент суми за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення у розмірі 2 802 505 гривень 68 копійок. У листопаді 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір позики від 10 листопада 2012 року, посилаючись на те, що він укладений її чоловіком ОСОБА_7 без згоди другого з подружжя. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 768 150 грн. 16 коп. В решті позову - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у хвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Досліджуючи борговурозписку, суди для встановленняфакту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судами встановлено, що 10 листопада 2012 року позивач надала відповідачу грошову позику в сумі 250 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути кошти частинами протягом 4 років шляхом сплати щомісячно по 5 000 доларів США від суми боргу, в строк з 15 по 25 число кожного поточного місяця, починаючи з листопада 2012 року, про що ним складено розписку. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року (яке набрало законної сили) стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 2 208 доларів США (25 901 гривня 17 копійок). Встановивши, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення частини позики у визначений строк, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 2 762 500 гривень за період з листопада 2012 року по 26 грудня 2014 року, а також 3 % річних від простроченої суми за період з 13 червня 2014 року по 26 грудня 2014 року (з урахуванням суми 3 % річних, стягнутих на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року). Вирішуючи спір в частині вимог за позовом ОСОБА_8, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Врахувавши, що договір позики не породжує правових наслідків для ОСОБА_8, оскільки нею не надано доказів укладення правочину відповідачем в інтересах сім'ї та, врахувавши, що положення ст. 65 ЦК України щодо порядку розпорядження майном регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики (оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору), суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору позики. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - відхилити. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович В.І. Мартинюк