Номер провадження: 22-ц/785/283/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошей, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошей в сумі 14 202, 39 доларів США, 3% річних за користування чужими коштами, стягнення моральної шкоди в сумі 30 000 грн (а.с. 1-3).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 І. було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2І на користь ОСОБА_4 322 167,03 грн.безпідставно набутих грошових коштів, 17710 грн. 65 коп. процентів за користування чужими коштами та судовий збір у розмірі 1280 грн. 33 коп. В решті позову було відмовлено (т.1, а.с. 98-101).

21.06.2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2016 року. Апелянт вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, зокрема вказує на те що, суд не повній мірі зясував обставини справи та не дав належної оцінки доказам, які були досліджені в суді. Як висновок, вважає вимоги ОСОБА_4 законно не обґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Просить, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі (т.1, а.с. 112-115).

В судовому засіданні представник відповідача та відповідачка апеляційну скаргу підтримали. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

За клопотанням сторони відповідача (т.1, а.с. 211-214) було витребувано (т. 1, а.с. 240-243) та приєднано до матеріалів додаткові докази (т. 1. а.с. 245-253, т.2, а.с. 9-10, 12, 23-24, 28-35) в звязку з чим, в судових засіданнях неодноразово оголошувались перерви. Крім того, було витребувано та оглянуто цивільну справу № 521/19800/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошей, стягнення моральної шкоди; цивільну справу № 521/9984/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сімєю, виділення в особисту приватну власність легкового автомобілю, стягнення компенсації частини вартості легкового автомобілю (т.1, а.с. 238-239).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом позову є вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 322 167 грн. 03 коп. Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів наявності правових підстав для збереження та витрачання отриманих коштів. З таким висновком погоджується колегія суддів та вважає, що задоволення позовних вимог відповідає умовам застосування ст. 1212 ЦК України. Так, згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2008 року мати ОСОБА_2 ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив житловий будинок №17 по вул. Братів Пироженків, у с. Калаглія, Овідіопольського району, Одеської області, після чого ОСОБА_4 переїхав жити до вказаного будинку. Зазначений факт визнавався, як позивачем так і відповідачкою. 14.03.2008 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ВАТ КБ «Надра» з іншої, укладено кредитний договір № ОД10/03/2008/840-К/280 від 14.03.2008 р. відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 207450.08 грн. на купівлю житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Калаглія по вул. Братів Пироженків №17, Овідіопольского району Одеської області. В період з 07.08.2009 по 29.08.2011 рр. на рахунок №393693 в ПАТ «КБ Приватбанк» на імя ОСОБА_2 надходили кошти в іноземній валюті в загальній сумі 13.502, 39 дол США, які є заробітною платою ОСОБА_4 за укладеними ним із іноземними судновласниками контрактами, що підтверджується випискою по особовому рахунку (т.1, а.с.67-68), довідками про знаходження в рейсі (т.1, а.с.53-54) та визнано сторонами по справі. Таким чином, доводи апеляційної скарги про невірну оцінку встановлених обставин справи відхиляються.

При цьому, варто зазначити, що ключовим моментом в кваліфікації спірних правовідносин між сторонами є те, що у червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сімєю. В обґрунтування позову, посилався на факт його проживання з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу однією сімєю з березня 2008 року по березень 2012 року, ведення спільного господарства, а також наявність довірительних відносин, притаманних подружжю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.12.2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі (т.2, а.с.135-139 ). Вказане рішення набрало законної сили після перевірки в апеляційному порядку (т.2, а.с.140-143). Таким чином, вказане рішення суду встановлює презумпції, які обовязкові для врахування при вирішенні цього спору в порядку ст.ст. 60-62 ЦПК України.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що грошові кошти були витрачені відповідачем на потреби позивача, колегія суддів виходить з наступного. Факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не було підтверджено (тобто сімейні відносини між ними відсутні), таким чином між сторонами могли існувати цивільні відносини, які, в свою чергу, сторони по різному кваліфікували. Так, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошей, ОСОБА_4 вказував, що отримані ним кошти мали бути спрямовані на погашення його зобовязань за кредитним договором. В свою чергу, сторона відповідача посилалась на виконання вказаного доручення. Документи, які б свідчили про використання саме переведених грошових коштів, в матеріалах цієї справи та оглянутих цивільних справ відсутні. Доручення та/або довіреність з цього приводу в матеріалах цієї справи та оглянутих цивільних справ відсутні. Між тим, в умовах виключення судом, в межах іншої цивільної справи, факту спільного проживання спірні правовідносини слід кваліфікувати за остаточним принципом. Зокрема, якщо сторони не доводять, що між ними існують конкретні правовідносини (доручення, комісія тощо), а грошові кошти були отримані відповідачкою, то обовязок їх повернути ґрунтується не на абстрактній можливості вчинення правочину на користь позивача, а на факті безпідставності їх отримання. В даній ситуації, відсутність підстав може бути кваліфікована як відпадіння цієї правової підстави факту спільного проживання, який, тим не менш, не було встановлено в судовому порядку. Тобто, відмова у встановленні вказаного юридичного факту не виключає наявності інших правовідносин між сторонами. Враховуючи те, що по даній справі не встановлено факту наявності правових підстав для збереження та витрачання отриманих коштів ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції, погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

В своїх правових позиціях по справі № 6-3090 цс 15 від 2 березня 2016 р. Верховний Суд України, зазначив що Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна чи потерпілого. Зміст зазначеної норми вказує на наявність кондиційного зобовязання, характерною особливістю якого є підстави виникнення, а саме: дії та події; заплановані та випадкові; правомірні так неправомірні. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

У постанові від 02.10.2013 року №6-88цс13 Верховний Суд України зазначив, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Окремо слід зауважити, що стаття 1212 ЦК, і загалом норми глави 83 ЦК, свідчать про необхідність Встановлення «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто, у тому разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава, в установленому порядку, скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, якщо йдеться про кваліфікацію правовідносин між сторонами, то за відсутності факту спільного проживання однією сімєю та доказів наявності договірних відносин між сторонами, суд першої інстнціїї правльно застосував ст. 1212 ЦК України. Тому, в звязку з наведеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те що, висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи.

Окремо слід зазначити, що постановою Верховного Суду України по справі № 6-151цс13 від 22 січня 2014 року встановлено умови за яких майно не підлягає поверненню. Зокрема, не підляга.ть поверненню: виплати сум заробітної плати, , які, в свою чергу, мають бути проведені фізичною або юридичною особою добровільно; окрім цього, необхідно, щоб така виплата не була наслідком рахункової помилки з боку фізичної або юридичної особи, яка виплатила ці суми набувачу; виплата сум має бути проведена за відсутності недобросовісності з боку набувача; грошові суми мають бути надані фізичній особі як засіб до існування.

Умов, які б виключали витребування вказаних грошових коштів не встановлено.

При цьому, відхиляючи посилання сторони відповідача щодо необхідності врахувати платежі, які були зроблені відповідачкою на користь позивача по справі, колегія суддів виходить з того, що питання про природу вказаних платежів, їх підставу знаходиться поза межами предмету судового розгляду в суді першої інстанції, а тому не можуть бути предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, тобто питання щодо їх повернення повинно вирішуватись в межах самостійного провадження.

Разом з тим, колегія суддів в частині обчислення строків позовної давності, вважає за необхідне вказати на часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги. Так, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошей, ОСОБА_4 вказував, що отримані ним кошти мали бути спрямовані на погашення його зобовязань за кредитним договором ОД10/03/2008/840-К/280 від 14.03.2008 р., укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позивачем. Представник відповідачки, заперечуючи проти задоволення позову стверджувала, що ОСОБА_4, як сторона кредитного договору, мав бути обізнаний і про стан своєї заборгованості по кредитному договору, і про обовязок по належній щомісячній оплаті його кредиту, який, зокрема, лежить на ньому, а не на ОСОБА_2, оскільки ніяких зобовязань між сторонами не існувало. Тому, представник відповідачки просила застосувати позовну давність за заявленими вимогами, оскільки позивачу було відомо про перерахування коштів з моменту першого перерахування в 2009 році.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності, виходив із того, що станом на 22 серпня 2014 року права позивача були порушені відповідачкою, яка припинила погашати грошовий борг та послався на положення ч. 1 ст. 261 ЦПК України, відповідно до яких перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного. Вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції при обчисленні строків позовної давності було враховано дату направлення іпотечної вимоги позивачу. Разом з тим, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як розяснив ВССУ в постанові «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року при вирішення питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права та керуватися доказами, які підтверджують його настання.

В справі, що розглядається, вказаний строк позовної давності повинен обраховуватись з моменту набрання законної сили рішенням Малиновського суду м. Одеси по справі № 521/9984/13ц від 19.12.2013 року (т. 2, а.с. 135-139), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.03.2014 року (т. 2, а.с. 140-143). Саме з цього моменту було визначено, що всі грошові кошті, а також майно, з приводу яких між сторонами виник спір, не мали режиму майна, яке набулось сторонами під час проживання однією сімєю.

Тобто, сам факт необізнаності/обізнаності ОСОБА_4 щодо простроченого зобовязання за кредитним договором ОД10/03/2008/840-К/280 від 14.03.2008 року в умовах існування спору щодо правового режиму проживання сторін значення не має, оскільки лише вирішення спору про факт спільного проживання встановлює правовий режим майна та визначає сукупність прав, якими володіють сторони один відносно одного.

У вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування на підставі ст. 309 ЦПК України в звязку з невірним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду відповідає встановленим вимогам, обставинам справи, а доводи апеляційної скарги не спростували вірних по суті висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючисьст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2016 року задовольнити частковою.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2016 року змінити в частині мотивування, в іншій частині, яка оскаржується - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_7

08.02.2017 року м. Одеса