Сарненський районний суд
____________________________________________________________________
Справа № 572/4054/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року Сарненський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - О.А. Рижого

при секретарі - Ю.М. Мороз

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сарни справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Рівненській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Рівненській області про визнання незаконним та скасування наказу №01/87 від 08.07.2016 р. про звільнення та поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, посаду начальника відділення виконавчої дирекції Фонду у Сарненському районі Рівненської області обіймала з 21 жовтня 2008 року, згідно наказу №01-51-к від 16 жовтня 2008 року на підставі укладеного трудового договору на невизначений строк. Вважає, що на час її звільнення не існувало підстав для розірвання трудового договору, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України. Вказує, що відповідно до зазначеної статті, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, чого нею зроблено не було. Заперечує, вказуючи, що не відповідає дійсності підстава свого звільнення і бажання вийти на пенсію, оскільки пенсійні виплати отримує з 27 квітня 2012 року у зв'язку з досягненням пенсійного віку. Вказує, що заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію написана під тиском обставин проти своєї справжньої волі, за вказівкою керівника Фонду ОСОБА_4 Таку вказівку свого керівника пояснює тим, що вироком Сарненського районного суду від 15 квітня 2016 року її було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, повязані із організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на два роки, проте ухвалою від 07 листопада 2016 року апеляційного суду Рівненської області вказаний вирок Сарненського районного суду від 15 квітня 2016 року скасований, а кримінальне провадження закрите за відсутністю події кримінального правопорушення. Наказ №01/87-к від 08 липня 2016 року директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, яким її, звільнено 11 липня 2016 року з посади начальника відділення виконавчої дирекції Фонду у Сарненському районі Рівненської області за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, так, як ніколи не виявляла бажання звільнятися із займаної посади і мала намір працювати і надалі.

Поважною причиною пропуску строку звернення до суду, ОСОБА_1 вважає те, що через вирок Сарненського районного суду від 15.04.2016 року була позбавлена можливості звернутися до суду у строк, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. Оскільки ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07.11.2016 року про скасування зазначеного вироку Сарненського районного суду та закриття кримінального провадження отримала 29 листопада 2016 року, а тому вважає, що строк звернення до суду підлягає поновленню.

До початку розгляду справи по суті представником позивачки ОСОБА_2 було подано клопотання про виклик та допит свідків, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 Дане клопотання судом було задоволено.

Від представника відповідача виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України до суду надійшли заперечення, відповідно до яких ОСОБА_1 дійсно обіймала посаду начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Сарненському районі Рівненської області з 21 жовтня 2008 року по 11 липня 2016 року. 08 липня 2016 року нею на ім'я директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України було власноручно написано заяву про звільнення з 11 липня 2016 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком і неможливістю по стану здоров'я виконувати посадові обов'язки. Крім того, в цій же заяві позивачка просила виплатити їй одноразову допомогу у розмірі 10 посадових окладів у зв'язку із звільненням, пов'язаним з виходом на пенсію за віком. Наказом директора виконавчої дирекції Фонду від 08.07.2016 року № 01/87-к позивачку звільнено з посади начальника відділення виконавчої дирекції Фонду у Сарненському районі Рівненської області за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України. 11.07.2016 року згідно наказу № 104-к Голови комісії з припинення, начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області ОСОБА_4 позивачу нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком у розмірі десяти місячних посадових окладів та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів. Із заперечень також вбачається, що трудову книжку Позивачка отримала 11.07.2016 року, про що свідчить відповідна інформація у особовій картці ОСОБА_1 Позовні вимоги ОСОБА_1 представник відповідача не визнає в повній мірі та вважає їх незаконними, необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Посилається на ч.1 ст. 38 КЗпП України, згідно якої, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (вихід на пенсію та ін.), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. ОСОБА_6 вказує, що у заяві про звільнення за власним бажанням Позивач вказала причину - вихід на пенсію за віком і неможливість за станом здоров'я виконувати посадові обов'язки, а також бажання отримати одноразову допомогу у розмірі 10 посадових окладів у зв'язку із звільненням, пов'язаним з виходом на пенсію за віком. Зазначає, що чинне трудове законодавство не ставить перед власником або уповноваженим ним органом обов'язку з'ясовувати причину звільнення у строк, про який просить працівник. При цьому зобов'язує його розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, коли його заява про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу. В запереченнях також вказано, директор виконавчої дирекції Фонду визнав зазначені у заяві Позивача причини для звільнення поважними, тому розірвав трудовий договір з ОСОБА_1 у строк, про який просив працівник.

Твердження Позивачки про незаконність її звільнення за статтею 38 КЗПП України у зв'язку з тиском керівника управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області та незаконного кримінального переслідування представник відповідача вважає не обґрунтованими, не вбачає і будь-яких обставин про зв'язок звільнення Позивача з кримінальним провадженням стосовно неї. Посилання Позивача на те, що вона не мала наміру звільнятися, так як 11 липня 2016 року особисто отримала примірники наказів від 08.07.2016 № 01-87-к "Про звільнення ОСОБА_1О." та від 11.07.2016 № 104-к "Про надання одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану частину щорічної відпустки у зв'язку зі звільненням з роботи ОСОБА_1О.", вихідну фінансову допомогу та протягом всього періоду звільнення не зверталася за працевлаштування, подану заяву не відкликала.

Із заперечень вбачається також, що представник відповідача вважає пропущеним місячний строк з дня вручення копії наказу про її звільнення для звернення із позовною заявою про поновлення на роботі. Сплив позовної давності вважає підставою для відмови у позові, посилаючись на ст. 267 ЦК України. На його думку позивач не навела жодних аргументів про неможливість звернення до суду. Вважає звільнення ОСОБА_1 як таке, що відбулося з дотриманням норм чинного законодавства на підставі її особистої заяви.

Від керівника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Рівненський області до суду надійшли пояснення, в яких він пояснює, що ОСОБА_1 посаду начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Сарненському районі з 21.10.2008 р. по 11.07.2016 р., так як 08.07.2016 р. написала заяву на звільнення власноручно про звільнення її з роботи з 11.07.2016 р. за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком і неможливістю за станом здоровя виконувати посадові обовязки. Також просила виплатити їй одноразову допомогу у розмірі 10 посадових окладів у звязку із звільненням, повязаним з виходом на пенсію за віком. З пояснень також вбачається, що ОСОБА_1 11.07.2016 р. особисто отримала примірники вказаних наказів та трудову книжку. Щодо поважності причин пропуску місячного строку для звернення до суду та поновлення цього строку, представник третьої особи зазначає, що позивачкою не наведено жодних аргументів про неможливість звернення до суду протягом 6 місяців з моменту звільнення, адже наявність вироку суду не позбавляло її можливості звернутися до суду за захистом порушених, як вона вважає, прав. Вважає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм чинного законодавства на підставі її особистої заяви.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, з пояснень яких не встановлено примусу на ОСОБА_1 при написанні нею відповідної заяви, беручи до уваги заперечення представника відповідача, пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, при цьому суд,-

ВСТАНОВИВ:

Під час розгляду спорів, пов'язаних із незаконними звільненнями працівників, суди керуються рекомендаціями, наданими Пленумом Верховного Суду України в постанові "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 р. № 9.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 р. 12. по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву, і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). ОСОБА_1 вказану заяву не відкликала, тому підстав для не проведення звільнення не було.

Сама по собi згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працiвника про звiльнення до закiнчення строку попередження не означає, що трудовий договiр припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленостi сторiн про цю пiдставу припинення трудового договору. В останньому випадку звiльнення вважається проведеним з iнiцiативи працiвника (ст. 38 КЗпП). В даному випадку звільнення проведено за ініціативи працівника.

Відповідно до п.3 Постанови пленуму ВСУ від 25.05.1998 р. №15 встановлені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

ОСОБА_1 обіймала посаду начальника відділення виконавчої дирекції Фонду у Сарненському районі Рівненської області з 21 жовтня 2008 року, згідно наказу №01-51-к від 16 жовтня 2008 року на підставі укладеного трудового договору на невизначений строк. (а.с.16)

08.07.2016 р. позивачкою була написана заява на звільнення за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком і неможливості по стану здоровя виконувати посадові обовязки з виплатою одноразової допомоги у звязку із звільненням з роботи за власним бажанням, пов'язану із виходом на пенсію за віком у розмірі 10 посадових окладів. Про що не заперечила ОСОБА_1 в судовому засідання (а.с.36)

Наказом №01/87-к від 08 липня 2016 року директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ОСОБА_1, звільнено 11 липня 2016 року з посади начальника відділення виконавчої дирекції Фонду у Сарненському районі Рівненської області за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України.(а.с.37)

11.07.2016 згідно наказу № 104-к Голови комісії з припинення, начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області ОСОБА_4 Позивачу нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком у розмірі десяти місячних посадових окладів та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів, чого не заперечила ОСОБА_1 (а.с.38)

Трудову книжку Позивач отримала 11.07.2016, про що свідчить відповідна інформація у особовій картці ОСОБА_1 (а.с.41).

Судом було оглянуто оригінал особової справи ОСОБА_1

Судом також встановлено, що з наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлена, копія наказу їй вручалась, трудову книжку отримала, відповідно до встановленого законодавства, про що не заперечує сама позивачка, та про що засвідчують її підписи у відповідних документах. Заяви, про відкликання попередньої, про звільнення за власним бажанням, не подала. Не зверталася до керівництва з вимогою добровільно поновити її на попередньому місці роботи. До прокуратури зі скаргою щодо порушення її трудових прав та до відповідної територіальної державної інспекції праці для проведення перевірки додержання законодавства про працю на підприємстві також не зверталася. Доказів, в підтвердження того, що знаходилась в стані, який не дозволяв їй захистити свої права, суду не надала.

Із вказаних підстав суд вважає, що ОСОБА_1 відповідно до діючого законодавства була правомірно звільнена з роботи і підстав для її поновлення на посаді немає.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Посилання позивача, що вона була позбавлена можливості звернутися до суду у строк, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07.11.2016 про скасування вироку Сарненського районного суду та закриття кримінального провадження отримала 29 листопада 2016 року, суд вважає помилковим, оскільки дане твердження стосується п.7 ст. 36 КЗпП. Суд не може змінити підстав розірвання трудового договору, оскільки вони можуть визнаватися судом лише незаконними. ОСОБА_1 була звільнена з посади, яку обіймала на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням, тому підстав для зміни формулювання причини звільнення не має. Строк звернення до суду не підлягає поновленню.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. Позивачка звільнена 11.07.2016 р., а позов подала 30.12.2016 р., не надавши доказів пропущеного строку з поважних причин, тому немає підстави вважати, що вона пропустила строк звернення до суду з поважних причин.

На підставі ст.ст. 231, 233, 235 КЗпП України, керуючись ст.ст. 213-215, 226 ЦПК України суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Рівненській області про визнання незаконним та скасування наказу №01/87-к від 08.07.2016 р. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про звільнення ОСОБА_1 та про поновлення її на роботі відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через районний суд протягом 10 днів з дня отримання копії його повного тексту.

Суддя О.А. Рижий