Справа № 462/3321/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/2337/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А., про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки того, що на момент складання заповіту ОСОБА_9 було 51 повних років, тобто він не був похилого чи пенсійного віку. Стверджує, що з невідомих причини нотаріусом в оспорюваному заповіті вказано, що у зв'язку з похилим віком заповідача, заповіт складено не в нотаріальній конторі, а за адресою місця проживання померлого ОСОБА_9 Крім того, у заповіті вказано, що такий записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_9, однак оспорюваний заповіт написано за допомогою комп'ютерного набору та роздруковано на захищеному державному бланку встановленої форми, що було неможливо зробити за місцем проживання померлого ОСОБА_9 Вважає, що вказані обставини свідчать про нікчемність заповіту, оскільки такий складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення. Стверджує, що на момент підписання оспорюваного заповіту існували факти щодо проблем з психічним здоров'ям ОСОБА_9, часте вживанням ним алкоголю, які впливали на його можливість розуміти значення дій, які він вчиняв. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

Позивачка по справі ОСОБА_4 є сестрою ОСОБА_9, а відповідачка ОСОБА_2 є дочкою останнього.

ОСОБА_4 та ОСОБА_9 належало на праві приватної власності по 1/2 частині кожному будинку АДРЕСА_1.

27.10.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. посвідчено заповіт, згідно з яким ОСОБА_9 все своє майно заповів ОСОБА_2 (т.1 а.с.6)

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 51 років. (т.1, а.с.32)

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №265 від 27.04.2016р. у період близький до укладення заповіту 27.10.2014р. ОСОБА_9 тяжким психічним розладом не страждав, виявляв розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (т.1, а.с.233-239)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог.

Висновки суду достатньо мотивовані та відповідають дослідженим доказам.

Згідно ч.3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку покликанню позивачки та її представників на те, що ОСОБА_2 ухилялася від виконання обов'язку щодо утримання свого батька та від надання своєму батькові допомоги, коли він через тяжку хворобу був у безпорадному стані,та з огляду на покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, відповідно до яких ОСОБА_2 доглядала за батьком, підставно не взяв це покликання до уваги. Крім того, апеляційна скарга не містить доводів на спростування цих висновків суду.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких необхідно для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами, передбаченими ч.1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Також п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Проведеною у справі експертизою зроблено висновок, що у період близький до укладення заповіту 27.10.2014 р. ОСОБА_9 тяжким психічним розладом не страждав, виявляв розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (т.1, а.с.233-239)

А відтак, вирішуючи спір, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зазначеному висновку експертизи, та за відсутності інших доказів щодо психічного стану заповідача, на який посилалась позивачка - неможливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, правильно визнав безпідставність таких посилань.

Колегією суддів також приймається до уваги, що позивачкою клопотання про повторної експертизи не ставилось, в зв»язку з чим визнається голослівним твердження в апеляційній скарзі про фактичну невідповідність вимогам законодавства висновку експертизи.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_9 мав 51 рік, тобто він не був похилого чи пенсійного віку, що з невідомих причини нотаріусом в оспорюваному заповіті вказано, що у зв'язку з похилим віком заповідача, заповіт складено не в нотаріальній конторі, а за адресою місця проживання померлого ОСОБА_9, та у заповіті вказано, що такий записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_9, однак оспорюваний заповіт написано за допомогою комп'ютерного набору та роздруковано на захищеному державному бланку встановленої форми, що було неможливо зробити за місцем проживання померлого ОСОБА_9, не приймається колегією суддів до уваги в зв»язку з такими обставинами.

Саме лише зазначення в заповіті про похилий вік ОСОБА_9 відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, не є порушенням щодо форми та посвідчення заповіту.

Крім того, написання заповіту за допомогою загальноприйнятих технічних засобів відповідає положенням ст.1248 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А відтак, оскільки жодних переконливих доказів про те, що ОСОБА_9 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, та, що ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, суду не подано, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення про відмову в задоволенні позову відповідає встановленим обставинам та положенням закону, в зв»язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.