Справа № 373/346/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 квітня 2017 року м.Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

при секретарі Литвишко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду із позовом і просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 36317,19 грн. за кредитним договором № б/н від 14.11.2011, яка складається: 1762,45 грн. заборгованість за кредитом, 28413,62 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 3935,54 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1705,58 грн. штраф (процентна складова), судові витрати у розмірі 1600 грн.

У судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Явка представника позивача судом визнавалась обов`язковою, у тому числі зобов`язано позивача розмістити оголошення у пресі про виклик відповідача в судове засідання, оскільки відомості про відповідача в АДП УДМС України в Київській області відсутні.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Повістка, надіслана за адресою, вказаною у позові, повернулась без вручення (відмітка - неповна адреса).

Як вбачається з акту Переяслав-Хмельницького виконкому від 05.04.2017 про неможливість вручення судової повістки, відповідач за вказаною у позові адресою не проживає. Позивач не забезпечив виклик відповідача через засоби масової інформації.

Позивач зазначає, що між ним та відповідачем 14.11.2011 був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач порушив умови кредитного договору, укладеного між сторонами щодо своєчасної сплати коштів по кредиту, внаслідок чого станом на 31.12.2016 утворилася заборгованість у розмірі 36317,19 грн. за кредитним договором № б/н від 14.11.2011, яка складається: 1762,45 грн. заборгованість за кредитом, 28413,62 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 3935,54 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1705,58 грн. штраф (процентна складова).

До позову позивачем додано копії документів: «Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг»; «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода» (викладено не державною мовою та нечитабельна); розрахунку заборгованості за договором №б/н від 14.11.2011; анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; паспорта ОСОБА_2; довіреності №3262-К-Н-О від 17.01.2017; відомостей з ЄДРПОУ; банківської ліцензії №22 від 05.10.2011; свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 №054809; статуту (нова редакція) ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

На території Київської області регіональні мови не поширені.

Зважаючи на неоднозначну практику застосування цієї норми Апеляційним судом Київської області, окремо суд зазначає, що ч. 3 ст. 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Крім того, підписання закону не є безумовною підставою для набрання ним чинності, у контексті приписів ст.94 Конституції України.

Також, ч.ч. 1, 2 ст.18 Закону Української РСР «Про мови в Українській РСР», який втратив чинність із набранням чинності Закону України «Про засади державної мовної політики» передбачено, що судочинство в Українській РСР здійснюється українською мовою. У випадках, передбачених у частині другій статті 3 цього Закону, судочинство може здійснюватись національною мовою більшості населення тієї чи іншої місцевості, а у випадках, передбачених у частині третій цієї ж статті, - мовою, прийнятою для населення даної місцевості. При розгляді в судах кримінальних і цивільних справ особами, які беруть участь у справі і не володіють мовою судочинства, забезпечується право ознайомлення з матеріалами справи, участь у судових діях через перекладача, право виступати в суді рідною мовою.

Згідно зі ст. 7 ЦПК України мова цивільного судочинства визначається статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

До внесення змін до цієї статті була чинною редакція, відповідно до якої цивільне судочинство здійснюється державною мовою. Судові документи складаються державною мовою.

Таким чином, як законодавство, яке діяло на момент укладення договору, як це зазначено у позові (14.11.2011), так і законодавство на момент подання позову (15.02.2017), передбачало обов`язок позивача забезпечити подання доказів державною (українською) мовою, у тому числі, за потреби, у перекладі.

Отже, суд зауважує, що до вимог оформлення доказів, що подаються сторонами, відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України, застосовується закон, який чинний на момент вчинення процесуальної дії надання суду цих доказів, а не їх виникнення.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на це суд не може визнати ці докази допустимим, оскільки вони не відповідають законодавчо встановленій формі, яка не дає можливості належно відтворити їх зміст.

Розрахунок заборгованості, доданий до позову, не дає підстав визначити фактичний момент надання та суму кредиту, а також нараховані відсотки, штрафні санкції тощо помісячно, відповідно до порядку, на який посилається позивач у позові (зазначені в позовній заяві «Тарифи Банку» та «Правила користування платіжною карткою» до позову не додані).

У позовній заяві вказано лише загальні суми заборгованості без розмежування за місяцями (роками).

Будь-яких доказів, що вказують на строк дії платіжної картки, на яку встановлено кредитний ліміт, суду не надано.

Таким чином, суд не має змоги встановити, яким чином кредитний ліміт у 300 грн. дав можливість нарахувати позивачем відповідачеві заборгованість у понад 30000 грн., з яких кредит 1762,45 грн.

Суд не може вважати доказом розрахунок заборгованості, оскільки за формою та суттю це є додатком до позову, в якому деталізовано зміст позовних вимог. Твердження позивача про будь-яку обставину, оформлене не у порядку та формі, визначених ст.57 ЦПК України, не є доказом у цивільному процесі.

Сам по собі розрахунок заборгованості не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості.

Розрахунок заборгованості - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача.

З огляду на приписи ст.59 ЦПК України, у контексті положень ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Надання кредитних коштів, погашення кредитної заборгованості, нарахування відсотків, штрафів, пені, у контексті абз 5 ч.1 ст.1 цього Закону, є господарськими операціями.

Жодного слова про розрахунок заборгованості як доказ здійснення операції з використанням електронного платіжного засобу у Положенні про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженому постановою Правління НБУ від 05.11.2014 № 705, немає.

Навпроти, пунктом 2 розділу VII цього положення передбачено, що форми документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів установлюються правилами платіжних систем і повинні містити обов'язкові реквізити, визначені цим Положенням.

Пунктом 7 цього розділу передбачено, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів повинні містити такі обов'язкові реквізити:

1) ідентифікатор еквайра та торговця або інші реквізити, що дають змогу їх ідентифікувати;

2) ідентифікатор платіжного пристрою;

3) дату та час здійснення операції;

4) суму та валюту операції;

5) суму комісійної винагороди;

6) реквізити електронного платіжного засобу, які дозволені правилами безпеки платіжної системи;

7) вид операції;

8) код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі.

Судом ретельно досліджено доданий до позову розрахунок заборгованості та встановлено, що він не містить законодавчо визначених реквізитів, які закріплені для документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів.

Будь-якої інформації про визнання відповідачем обставин, вказаних у позові, суду не відомо.

Таким чином, будь-яких доказів отримання відповідачем кредитних коштів не надано.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1046 ЦК України закріплено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, позивачем, не зважаючи на приписи ст.60 ЦПК України, не надано належних й допустимих доказів того, що відповідач отримав кредитні грошові кошти. Не надано й доказів укладення кредитного договору між сторонами із зазначенням всіх істотних умов.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.п.1-5 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з приписами ст.215 ЦПК України рішення суду складається з: вступної частини із зазначенням часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог; описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом; мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався; резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212 215, 224, 226 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано в установлений строк.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.В.Свояк