печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року Печерський районний суд м.Києва

в складі головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Медведєва М.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, за участю третьої особи Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення та державного акту,-

В С Т А Н О В И В:

24.02.2017 року до провадження Печерського районного суду м.Києва надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Центральна поліклініка Міністерства внутрішніх справ України про визнання недійсними рішення Київської міської ради від 15.07.2010 року №1297/4735 протиправним та скасування вказаного рішення та державного акту. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що вона, як співвласник квартири АДРЕСА_1, відповідно, співкористувач прибудинкової території, вважає, що рішенням відповідача про передачу земельної ділянки у постійне користування ЦП МВС України порушено його права та інтереси, а тому є неправомірним та підлягає скасуванню. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, надав письмові заперечення. Представники третьої особи проти позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого. Рішенням Київської міської ради V сесії VI скликання від 15.07.2010 року № 1297/4735 надано ЦП МВС України у постійне користування земельну ділянку площею 0,20 га для експлуатації та обслуговування Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України на АДРЕСА_1. Позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1. Позивач, вважаючи, що передача земельної ділянки у постійне користування відбувалась з грубим порушенням прав суміжних користувачів, на підставі фіктивних документів, звернувся з відповідним позовом до суду. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», прибудинкова територія є територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Отже, територія набуває статусу прибудинкової виключно за умов, якщо територія визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою та призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Статтею 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 1 ст. 42 Земельного кодексу України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Згідно з ч. 4 ст. 42 Земельного кодексу України встановлено, що розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Частиною 1 ст. 369 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З наведених правових норм вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок може бути передана у власність або користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_2 та його територія навколо нього перебуває на балансі та обслуговуванні в КП «Липкижитлосервіс». Вказане комунальне підприємство забезпечує утримання вказаного будинку з моменту його передачі у комунальну власність територіальної громади м. Києва. Відповідач у своїх запереченнях зазначив, що землевпорядна документація на прибудинкову територію вказаного будинку не оформлювалася, державні акти на постійне землекористування або договори оренди відносно неї не укладалися. За інформацією ДП «Державний земельний кадастр», вказаній території кадастровий номер не надався, а вказана земельна ділянка обліковується за територіальною громадою м. Києва. З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки та норм ст. 42 Земельного кодексу України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України від 29.11.2001 року «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 p. № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку». У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності (ст. 366 Цивільного кодексу України), яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Отже, нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки або її частини, що свідчить про відсутність підстав вважати, що оскаржуване рішення порушує безпосередньо право користування позивача прибудинковою земельною ділянкою та пов'язані з ним інші цивільні права. Разом з тим, станом на липень 2014 року будинок АДРЕСА_2 належить до комунальної власності та знаходиться на балансі КП «Липкижитлосервіс». З матеріалів справи вбачається, що з метою виконання рішення Київської міської ради народних депутатів від 17.02.1992 року №163 «Про проведення в м. Києві інвентаризації земель та ведення державного земельного кадастру» представником землекористувача ЦП МВС України, а також в присутності представників суміжних землекористувачів, в тому числі, КП «Липкижитлосервіс» складено та підписано акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 25.10.2004 року. Згідно вказаного акту вбачається, що суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено, про що свідчить цей акт, а також підписи уповноважених представників вказаних підприємств. Більш того, позивачем не надано відповідних правовстановлюючих документів, що засвідчили наявність в нього права користування прибудинковою територією будинку АДРЕСА_2, а підписання та скріплення печатками суміжними землекористувачами, в тому числі, КП «Липкижитлосервіс», акту встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки від 25.10.2004 року підтверджує відсутність спорів стосовно меж фактично використовуваних земельних ділянок суміжними землекористувачами. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не погоджений у встановленому законом порядку органом охорони культурної спадщини, а строк дії висновку Головного управління охорони культурної спадщини на момент прийняття оскаржуваного рішення закінчився. Порядок погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у м. Києві регулювалися (на момент прийняття спірного рішення) Земельним кодексом України та Тимчасовим порядком передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.07. 2004 року № 457/1867. Відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), проект відведення земельної ділянки погоджується серед іншого з органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи, проект землеустрою погоджений, зокрема, згодою Київського міського голови від 28.11.2007 року, а також, як вбачається з самого проекту, погоджено: Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок №08-1735-В від 24.06.2009 року №19-6344 та лист від 21.09.2009 року №09-9471; ДП «Інститут генерального плану міста Києва» ВАТ «Київпроект» КМДА 27.05.2008 року №1234; Головним державним санітарним лікарем м. Києва - висновком №932 від 17.05.2008року, вих.№4022 від 22.05.2008 року; Державною службою з питань національної культурної спадщини від 02.09.2008 року №22-2294/35 (ар.47 проекту землеустрою); Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією 22.05.2008 року №2622/1/08; Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок №05-5228 від 22.10.2009 р.; Головним управлінням Держкомзему у м. Києві від14.12.2009 року №3386. З проекту землеустрою вбачається, що строк дії висновку Головного управління охорони культурної спадщини №3934 від 06.06.2008 року, на який посилається позивач, було подовжено на 1 рік листом Головного управління охорони культурної спадщини від 08.07.2009 року № 4230. На підставі викладеного та наявних доказів у справі суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням порушено його права або охоронювані законом інтереси, оскільки не доведено вчинення таких порушень рішенням суб'єкта владних повноважень. Водночас, з поданої позовної заяви у даній справі вбачається, що будинок АДРЕСА_2 є комунальною власністю переданий на баланс КП «Липкижитлосервіс» та знаходиться на його обслуговуванні. Отже, у випадку порушення права на суміжну зі спірною земельну ділянку, на якій власне і знаходиться будинок АДРЕСА_2, в якому співвласником квартири є позивач, саме КП «Липкижитлосервіс» вправі звертатись з відповідним позовом до суду. В той час, суд зазначає, що позивачем з метою усунення перешкод, наявних, на його думку, у користуванні земельної ділянки чи користування прибудинковою територією, обрано невірний спосіб захисту порушених його прав та інтересів, оскільки спори щодо зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою чи користування прибудинковою територією розглядаються в порядку цивільного судочинства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються належними та допустимими доказами, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, отже, а тому підстав для їх задоволення немає. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. В даному випадку, суд вважає, що відповідач при прийнятті спірного рішення діяв на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Натомість, позивач не довів суду та не надав належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає. Керуючись ст. ст. 8, 19, 124 Конституції України, ст. ст. 11, 16 ЦК України, ст. ст. 40, 42, 118, 126, 152 Земельного Кодексу України, ст. ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212 - 215, 223 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Центральна поліклініка Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування рішення та державного акту - залишити без задоволення. Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Печерський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Остапчук Т.В.