Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/3576/16 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/248/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2,

за участі секретаря: Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про поновлення на роботі.

В позові зазначав, що на підставі наказу від 05.04.1993 р. № 65-О він був прийнятий до КУ «ЗОКЛ» зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії ендаваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення. 01.04.1994 р. згідно наказу від 24.03.1994 р. № 57-О був переведений на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки. 08.07.2016 р. він був ознайомлений з наказом від 07.07.2016 р. № 127-О про його звільнення з посади завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії за п.2 ст. 36 КЗпП України у звязку з закінченням терміну трудового договору та з призначенням на посаду іншого працівника. Вважає наказ від 07.07.2016 р. № 127-О незаконним. Зазначає, що він був прийнятий на роботу, а потім переведений на посаду завідуючого відділенням згідно укладеного безстрокового трудового договору. З 05.04.1993 р. по 01.04.1994 р. він дійсно працював за зовнішнім сумісництвом на 0,5 ставки на посаді лікаря, а з 01.04.1994 р., відповідно до наказу № 57-О від 24.03.1994 р. був переведений на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки і це було його основне місце роботи. Тому звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України вважає незаконним.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати звільнення його з посади завідуючого відділенням незаконним, визнати незаконним та скасувати наказ від 07.07.2016 р. № 127-О, поновити його на посаді завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії КУ «ЗОКЛ», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 629,28 грн., допустити негайне виконання рішення.

У ході судового розгляду справи від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої заяви, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9596,52 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року позов задоволено.

Наказ КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради № 127-О від 07.07.2016р. - скасовано.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді завідуючого відділення рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради.

Стягнуто з КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12585,60 грн. без урахування податків і обовязкових платежів

Стягнуто з КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (судовий збір в дохід держави у розмірі 1378 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, судові витрати стягнути з позивача на їх користь.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 05.04.1993р. №65-О ОСОБА_3 було прийнято до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря-серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії ендаваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення.

Згідно наказу від 24.03.1994р. №57-О ОСОБА_3 було переведено на посаду завідуючого відділенням рентгено-ангіографії ендаваскулярної харургії на 0,5 ставки.

Основним місцем роботи ОСОБА_3 є посада асистента кафедри госпітальної хірургії в Запорізькому державному медичному університеті.

Наказом від 07.07.2016р. №127-О ОСОБА_3 було звільнено з посади як зовнішнього сумісника у зв»язку з закінченням терміну трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП, у зв»язку з призначенням працівника, який не є зовнішнім сумісником.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до КУ «ЗОКЛ» ЗОР про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, суд послався на те, що звільнення було проведено не у відповідності до норм закону про звільненні сумісників.

Так, звільнення сумісників у зв»язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до ст.7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.

Пунктом 8 цього положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником.

Ці нормативно правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на відповідача.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв»язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв»язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 було звільнено за п.2 ст. 36 КЗпП у зв»язку з закінченням строку трудового договору, що не відповідає дійсним обставинам та цілям звільнення.

Доводи апеляції щодо можливості суду першої інстанції самому внести зміни у наказ про звільнення, колегією суддів відхиляються, через те, що зміни, виправлення у наказ здійснюються роботодавцем. Крім цього, суд розглядає справу лише у межах позовних вимог.

Посилання апелянта на відсутність внаслідок ухвалення рішення на відновлення трудових прав позивача, оскільки його буде знов звільнено тільки за іншою статтею, колегією суддів не приймаються до уваги, через їх безпідставність. Так, поновлюючи на роботі позивача, у останнього є можливість скористатися своїм правом на залишення на роботі, як основного працівника, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що йому пропонувалося залишитися на роботі в якості основного працівника, а не сумісника.

Враховуючи вказані обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_3

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустився помилки у розрахунку середньої заробітної плати.

Із матеріалів справи та рішення суду вбачається, що заробітна плата позивача перед звільненням зазначена в розмірі 2989 грн( травень,червень 2016 року). Відповідно середня зарплата поповича становить 2989 грн, а не 5978грн.

Середньоденна заплата становить 78,66 грн( 2989: 38р/д). Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 6132,80 грн( 76,66 х 80 ). За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про зміну судового рішення в цій частині. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309,313,314, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2016 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої з Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_3 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зменшивши його з 12 585,60 грн. до 6 132,80 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: