Справа № 2-о/243/34/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Останькович А.О.

за участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, за участю заінтересованої особи Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду з заявою, за участю заінтересованої особи Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона в період з 01.09.1997 року по 10.03.2015 рік працювала в Міській лікарні № 2 м. Горлівка на посаді палатної медсестри анестезіології та реанімації. У звязку з обставинами, які склалися на Сході України, а саме проведення Антитерористичної операції, Міська лікарня № 2 м. Горлівка не перемістилася на територію підконтрольну органам державної влади України, вона ж зі своєю сімєю вимушена була виїхати з м. Горлівка на підконтрольну Україні територію. Таким чином, вона була звільнена з посади палатної медсестри Міської лікарні № 2 м. Горлівка. Звернувшись до Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, вона отримала відповідь, відповідно до якої їй неможливо нарахувати пенсію, оскільки вона має довідку з місця роботи з печаткою «ДНР», яка не дійсна на території України. У звязку з викладеним, вона вимушена звернутися до суду, щоб встановити юридичний факт належності документу та того, що вона дійсно працювала на посаді палатної медсестри у відділенні анестезіології та реанімації з 01.09.1997 по 10.03.2015 роки та встановити юридичний факт запису в трудовій книжці від 10.03.2015 року.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги у повному обсязі, просила задовольнити, пояснення надала аналогічні викладеним у заяві.

Представник заінтересованої особи Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в судове засідання 01.02.2017 року не зявився, про час, дату та місце розгляду справи у суді повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки (а.с.21). Будучи присутнім в судовому засіданні 17.01.2017 року не заперечував проти задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 Оскільки представник заінтересованої особи повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вислухавши заявника, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 01.09.1997 року зарахована на посаду палатної медсестри у відділення анестезіології та реанімації Міської лікарні № 2 м. Горлівка, що підтверджується наданою копією трудової книжки на її імя (а.с.3).

З копії довідки Міської лікарні № 2 м. Горлівка №155 від 02.10.2015 року вбачається, що Міська лікарня № 2 м. Горлівка 11.03.2015 року перереєстрована в Міську лікарню № 2 м. Горлівки Міністерства охорони здоровя Донецької Народної ОСОБА_2 (а.с.4).

Як вбачається з копії довідки від 28.08.2015 року № про взяття на облік особи, що переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, ОСОБА_1 перемістилася з м. Горлівка в м. Словянськ, вул. Вільна, 9-27 (а.с.5).

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, що передбачено ст.46 Основного закону України.

З матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2016 року заявник звернулася до Словянського обєднаного Пенсійного фонду України Донецької області з відповідною заявою про призначення пенсії.

Згідно відповіді Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №155/М-19-01-02 від 02.08.2016 року, у пенсійного фонду відсутні законні підстави для призначення пенсії, оскільки, документи додані ОСОБА_1 до заяви, видані Донецькою Народною ОСОБА_2 (а.с.6).

Відповідно до довідки Міської лікарні № 2 м. Горлівка №133 від 24 червня 2016 року, ОСОБА_1 дійсно працювала на посаді сестри медичної палатної відділення анестезіології зазначеної лікарні в період часу з 01.09.1997 року по 10.03.2015 року та має спеціальний стаж 25 років 18 днів (а.с.7).

Як вбачається з відповіді ДП «Реєстр медичних, фармацевтичних та науково-педагогічних працівників системи МОЗ України» № 205 від 30.11.2016 року, ОСОБА_1 розяснено порядок отримання інформації щодо обліку працівників, що працюють у певному закладі охорони здоровя та мають право займатися медичною та фармацевтичною діяльністю (а.с.9).

Згідно відповіді МОЗ України від 18.10.2016 року, ОСОБА_1 розяснено деякі питання пенсійного забезпечення працівників закладів охорони здоровя (а.с.14 а).

Вирішуючи питання встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності заявнику довідки Міської лікарні № 2 м. Горлівки № 155 від 02.10.2015 року, суд виходить з наступного.

Згідно п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є ОСОБА_2 Крим та м. Севастополь.

Натомість, постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Горлівка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної ОСОБА_2 Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності документу, виданого на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту, що має юридичне значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України, щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 256 ЦПК України.

На підтвердження факту того, що ОСОБА_1 дійсно працювала на посаді палатної медсестри анестезіології та реанімації в Міській лікарні № 2 м. Горлівка, заявник також надала копію індивідуальних відомостей з бази даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України № 4037, відповідно до яких вона дійсно була працевлаштована в зазначеній установі та сплачувала страхові внески, відомості про які наявні з січня 2000 року по жовтень 2014 року включно (а.с.27-29).

Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3, зазначила, що їй достовірно відомо, що ОСОБА_1 дійсно працювала палатною медсестрою анестезіології та реанімації в Міській лікарні № 2 м. Горлівка Донецької області з 1997 року по 2015 рік, оскільки вона була її колегою. Вона була звільнена з лікарні за власним бажанням 05.01.2015 року та їй відомо, що ОСОБА_1 звільнилася приблизно через три місяці потому.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з ОСОБА_1 з липня 1996 року, в 2004 році вони зареєстрували шлюб та йому достовірно відомо, що його дружина працювала палатною медсестрою у відділенні анестезіології та реанімації Міської лікарні № 2 м. Горлівка Донецької області з вересня 1997 року по березень 2015 року.

З огляду на викладене та ту обставину, що для оформлення та отримання пенсії на території України є об'єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, з огляду на їх законність та обґрунтованість, оскільки від цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, від яких залежить встановлення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, і законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, на підставі ЦПК України, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв'язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв'язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності їй довідки №155 від 02.10.2015 року, яка видана Міською лікарнею № 2 м. Горлівка, що передбачено ч.1 ст. 256 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 256-259 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення , суд -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, за участю заінтересованої особи Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1 довідки №155 від 02.10.2015 року, яка видана міською лікарнею № 2 м. Горлівка Донецької області, відповідно до якої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1, працювала на посаді палатної медсестри у відділенні анестезіології та реанімації з 01.09.1997 року по 10.03.2015 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_5