Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/1942/16 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/778/1380/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.01.2000 p. між ним та відповідачем по справі - його батьком ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно з яким ОСОБА_5 продав йому квартиру, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Воронезька, будинок .4° 18, квартира 21. 31.01.2000 р. ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало вказаний договір, вчинивши на ньому реєстраційний надпис за № 190 з реєстровим № 35170, тобто 31.01.2000 р. він набув права власності на вказану квартиру.

Після продажу квартири та отримання від нього коштів за її продаж відповідач, який з того моменту не проживав в квартирі, не виписався з неї (не знявся з реєстраційного обліку), а залишився в ній зареєстрованим і до часу подання позовної заяви (більше 16 років), не оплачуючи при цьому комунальні послуги, витрати на утримання та ремонт квартири тощо, чим порушує його права.

Він звертався до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тобто з інших правових підстав. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2015 р. у справі № 337/1921/15-ц відмовлено у задоволенні його позовних вимог про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням вказаною квартирою на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки суд встановив, що ОСОБА_5 не є наймачем жилого приміщення або членом сім'ї наймача.

На підставі зазначеного просив позбавити ОСОБА_5 права користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з ОСОБА_5 на його користь судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавити особу права власності або права користування жилим приміщенням можливо за наявності у особи такого права, а оскільки ОСОБА_5 на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2005 року втратив право власності на спірну квартиру і право користування нею, його неможливо позбавити права користування.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 14.01.2000 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив належну ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2005 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005 року та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2007 року як суду касаційної інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Скасовуючи рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2005 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про вселення, апеляційний суд зазначив таке.

Правильно встановивши обставини справи, а саме, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14 01.2000 року придбав спірну квартиру АДРЕСА_3 у ОСОБА_5, право власності якого на цю квартиру підтверджувалось свідоцтвом №90 від14.01.2000 року, виданим Запорізьким МЖУ, суд не врахував, що оскільки наявність підстав для визнання зазначеного договору недійсним ОСОБА_5 не доведена, то з припиненням у нього права власності на цю квартиру, він також втратив право користування нею.

Як вбачається з матеріалів справи, станом 20 травня 2016 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані три особи ОСОБА_3, ОСОБА_7 та відповідач по справі ОСОБА_5 (а.с.6).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11).

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виник спір між власником та колишнім власником спірної квартири щодо права відповідача користування цією квартирою.

Статтею 15 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України,тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду відповідно до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 на підставі ст.ст. 405, 391 ЦК України, які передбачають можливість вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, як члена сімї власника, однак позивач не ставить питання про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а просить позбавити його права користування, яке він втратив з припиненням права власності.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: