Справа № 307/2803/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних і кримінальних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. ( доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі: Костюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 29 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у жовтні 2016 р.

Після уточнення позовної заяви (а.с.69) просила визнати дії ОСОБА_3 по розміщенню відеоролика «Біловарська елітна школа» під додатковою назвою «ОСОБА_6 латає шкільні дірки» в мережі You Tube такими, що принижують її честь, гідність і ділову репутацію та зобовязати відповідача розмістити в мережі You Tube відео спростування цього ролика у виді нового відеоролика, в якому на фоні знімаємого головного входу Біловарської ЗОШ І-ІІ ступенів відповідач ОСОБА_3 чітко говорить слова: «Я депутат Біловарської сільської ради ОСОБА_3 спростовую свої закадрові слова, сказані мною у відеоролику «Біловарська елітна школа», розміщеному в мережі You Tube та скопійованому в мережі «Однокласники», про зловживання і непорядки в Біловарській ЗОШ так як вони фактично не відповідають дійсності» та не видаляти цей ролик протягом чотирьох місяців; стягнути з відповідача на її користь 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1939,20 грн. судового збору.

Рішенням Тячівського районного суду від 29 листопада 2016 р. позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволена частково в сумі 2000 грн., а решта вимог задоволено повністю (а.с.78-81).

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення як незаконне та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Доводить про неналежну оцінку доказів. Указує, що у відеоролику, який був розміщений у мережі, особа позивача ОСОБА_4 як директора школи не конкретизується.

У письмових запереченнях і в судовому засіданні ОСОБА_4 не визнала скаргу як безпідставну та просить залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що висловлювання відповідача, які містяться у відеоролику, є твердженням, оскільки вони висловлені в категоричній формі, а не у вигляді його особистих роздумів чи оціночних суджень про добросовісність виконання позивачем своїх посадових обовязків. Таким чином, повідомлення, розміщенні відповідачем на веб-сайті в мережі Інтернет, не підтверджені жодними доказами, не містять фактичних даних і ґрунтуються виключно на припущеннях, а тому розповсюджена інформація відносно позивача є негативною, принижує її честь, гідність, дискредитує в очах суспільства та порочить ділову репутацію позивача як директора школа, а тобто, відповідачем поширено завідомо неправдиві відомості.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд узяв до уваги необхідність відновлення душевної рівноваги позивача внаслідок фізичних і психічних страждань позивача у звязку з поширенням недостовірної інформації та визначив таку шкоду в сумі 2000 грн.

Колегія суддів не погоджується із указаними висновками суду першої інстанції через їх невідповідність обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 275, ст. 280 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Іншими словами, захист цих прав здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК і може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило порушення.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Разом з тим, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11).

За правилами ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Під "правом на спростування" слід розуміти право фізичної особи вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичних осіб шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації.

Пленум Верховного Суду України в п.п.24,25 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснив, що, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Проте суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув; вирішуючи питання щодо способу спростування недостовірної інформації, не конкретизував такого способу захисту порушених особистих немайнових прав позивача; у резолютивній частині рішення не виклав текст спростування інформації і не зазначив строк, у межах якого повинно бути оприлюднено спростування.

Окрім того, обраний позивачем і застосований судом спосіб судового захисту (визнання дій відповідача ОСОБА_3 по розміщенню відеоролика «Біловарська елітна школа» під додатковою назвою «ОСОБА_6 латає шкільні дірки» в мережі «Ютубі» такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4В.), судове зобовязання ОСОБА_3 відзняти новий відеоролик на певному фоні з озвученням запропонованого позивачем певного тексту та не видаляти цей ролик протягом чотирьох місяців, на думку колегії суддів, не відповідає ні способам захисту, передбаченим ст. 16 ЦК України, ні змісту порушеного права, характеру його порушення і наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також суперечить положенням ст. 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За приписами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 16, 94, 275, 277, 280 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11,15, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, ч.2, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

2.Рішення Тячівського районного суду від 29 листопада 2016 р. скасувати.

3.У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2133 (дві тисячі сто тридцять три) грн. 12 коп. у відшкодування судового збору.

5.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: