Справа № 447/8/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/961/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представника Миколаївського КП «Житлово комунальне

господарство» ОСОБА_5, представника Миколаївської міської

ради ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8, Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління», Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови м. Миколаїв Миколаївського району Львівської області «Про припинення дії строкового трудового договору (контракту) з директором Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» ОСОБА_3М.» від 17 грудня 2014 року № 76/04-01.К; поновлення на роботі на посаді директора Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» та стягнення з Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області 94019,52 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 18 грудня 2014 року.

Оскаржуваним рішенням у задоволенніпозову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції ухваливши рішення про відмову в задоволенні позову дійшов невірного висновку враховуючи наступні обставини. 17.12.2013 року між ним та Миколаївською міською радою Миколаївського району Львівської області було укладено контракт, відповідно до якого позивача було призначено на посаду директора Миколаївського комунального підприємства "Житлово-комунальне управління" строком до 17.12.2014 року. Розпорядженням міського голови Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 17.12.2014 року №76/04-01.К дію вищевказаного контракту припинено та в цей же день його звільнено з посади. Проте, вищевказаний контракт було укладено на термін до 17.12.2014 року, а тому, останнім робочим днем, згідно умов контракту, є 16.12.2014 року. Розпорядження про звільнення позивача з посади було видано 17.12. 2014 року, однак допуск ОСОБА_3 до роботи є доказом того, що укладений з ним строковий трудовий договір набув характеру договору укладеного на невизначений строк, а відтак відсутні підстави для його звільнення. Крім цього, зазначає, що постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 11.02.2016 року у справі № 477/1863/14-а, яка набрала законної сили 21.02.2016 року, визнано протиправним та нечинним рішення Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області «Про обрання секретаря Миколаївської міської ради» від 17 червня 2014 року, а тому, його дія припиняється з моменту прийняття. Відповідно, усі підписані секретарем міської ради ОСОБА_8 документи, в т.ч. оскаржуване розпорядження від 17 грудня 2014 року № 76/04-01.К «Про припинення дії строкового трудового договору (контракту) з директором Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» ОСОБА_3М.» припиняє свою дію з моменту прийняття. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників Миколаївського КП «Житлово - комунальне управління» ОСОБА_5, Миколаївської міської ради ОСОБА_6, ОСОБА_7 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частина 3 ст. 21 КЗпП України передбачає, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов»язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Враховуючи наведене, законодавець відносить контракт до строкового трудового договору.

Трудовий договір може бути таким, що укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, а також таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.12.2013 року між Миколаївською міською радою Миколаївського району Львівської області та ОСОБА_3 було укладено Контракт з керівником підприємства, що є у комунальній власності, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було призначено на посаду дирекотора Миколаївського комунального підприємства "Житлово-комунальне управління» з 17.12.2013 року до 17.12.2014 року.

Згідно з 5.2. контракту цей контракт припиняється після закінчення терміну його дії, а згідно з п.2.3.4 контракту орган управління майном зобов»язаний звільнити керівника у разі закінчення контракту.

Розділом 6 контракту передбачено термін його дії, і в п. 6.1. зазначено, що цей контракт діє з 17.12.2013 року до 17.12.2014 року.

Пункт п.6.2. контракту передбачає, що термін дії цього контракту може бути продовженим сторонами до закінчення строку його дії шляхом підписання відповідного додатку до цього контракту.

У преамбулі контракту зазначено, що він укладений на строк з 17.12.2013 року по 17.12.2014 року, у п.6.1. контракту зазначено період дії контракту - з 17.12.2013 року по 17.12.2014 року.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 прийнятий на роботу з 17.12.2013 року до 17.12.2014 року, при підписанні контракту сторони чітко обумовили строк його дії, передбачили період часу, протягом якого позивач перебуватиме на посаді директора Миколаївського КП "Житлово комунальне управління", і що вищевказаний контракт було укладено на строк з 17.12.2013 року по 17.12.2014 року, про що зазначено у самому контракті.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов»язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що останнім днем дії контракту було 17.12.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що листом Миколаївської міської ради від 18.11.2014 року №02-16/1951 ОСОБА_3 повідомлявся про закінчення терміну дії контракту, укладеного між Миколаївською міською радою і ОСОБА_3

З матеріалів справи також вбачається, що оскаржуваним розпорядженням міського голови Миколаївської міської ради Львівської області від 17.12.2014 року №76/04-01.К, ОСОБА_3 звільнено з посади з 17.12.2014 року, цей день був останнім робочим днем позивача, в цей день було внесено запис у трудову книжку позивача про звільнення та видано трудову книжку, що відповідає положенням КЗпП України, та спростовує доводи апелянта про те, що, що мав бути звільненим 16.12.2014 року, а не 17.12.2014 року, а відтак допуск його до роботи 17.12.2014 року свідчить про укладення з ним договору на невизначений строк.

Доводи апелянта про те, що оскаржуване розпорядження міського голови м. Миколаїв Миколаївського району Львівської області «Про припинення дії строкового трудового договору (контракту) з директором Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» ОСОБА_3М.» від 17 грудня 2014 року № 76/04-01.К припинило дію у зв»язку набранням законної сили постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 11.02.2016 року, якою визнано протиправним та нечинним рішення Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 17.06.2014 року (без номера) про обрання секретарем Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області ОСОБА_8, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими, спростовуються постановою Пленуму Вищого Адміністративного Суду України "Про судове рішення у адміністративній справі" від 20.05.2013 №7, відповідно до положень якої визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого, визначеного судом, моменту після прийняття такого акта. І оскільки постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 11.02.2016 року не визначено моменту втрати чинності рішення Миколаївської міської ради Львівської області від 17.06.2014 року (без номера), таким моментом є набрання постановою суду законної сили. А відтак доводи апелянта в частині нелегітимності оспорюваного розпорядження, як такого, що було підписане ОСОБА_8, як секретарем Миколаївської міської ради, спростовуються вищенаведеним.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_3 проведено відповідно до чинного законодавства у зв»язку із закінченням строку дії контракту, судом не встановлено порушень законодавства про працю при звільненні ОСОБА_3 із займаної ним посади.

Враховуючи те, що суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови м. Миколаїв Миколаївського району Львівської області «Про припинення дії строкового трудового договору (контракту) з директором Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління» ОСОБА_3М.» від 17 грудня 2014 року № 76/04-01.К та поновлення позивача на посаді директора Миколаївського комунального підприємства «Житлово-комунальне управління», позовні вимоги про виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2