АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним, в якому просив визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/171 від 27.04.2007 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27.04.2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/171. Проте, на думку позивача, даний договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки єдиною законною грошовою одиницею України є гривня, в той час як договір був укладений у доларах США, а банк не мав жодної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, на думку позивача, у договорі не було вказано достатньої інформації щодо умов відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, його обслуговування і погашення, що є порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів».

Справа № 754/3262/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3180/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом першої інстанції не врахував, що у відповідача не було індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Крім того, суд не звернув уваги, що відповідачу, як споживачу, при підписанні договору не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Не правильно, на думку апелянта, суд застосував наслідки спливу строк позовної давності, оскільки суд не вказав із якого моменту почався відлік строку, а також не врахував положення ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до якого застосування строку позовної давності можливе тільки у разі порушення прав особи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи. 14 березня 2017 року особисто, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи та додав до нього копію листка непрацездатності від 13 березня 2017 року.

Колегією суддів було розглянуто дане клопотання та відмовлено у його задоволенні, враховуючи, що з копії листка непрацездатності не вбачається діагнозу позивача та тієї обставини, що позивач не обґрунтовує ту обставину, що його хвороба не завадила особисто з'явитися до суду для подачі клопотання про відкладення розгляду справи, проте не дала змоги бути присутнім на наступний день в судовому засіданні. Крім того, судом було враховано присутність в судовому засіданні його представника.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.04.2007 року між позивачем та АКБСР «Укрсоцбанк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/171 від 27.04.2007 року недійсним, за умовами якого, позивачу був наданий кредиту межах максимального ліміту: 247 825 доларів США.

Відповідно до статуту відповідача, останній є правонаступником акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходи із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд забезпечив не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, поверхнево розглянув справу з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст.257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, вбачається, що сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові, а не обов'язком суду.

Наслідки спливу строку позовної давності, а саме відмова у задоволенні позовних вимог, застосовуються тільки у разі обґрунтованості позову.

В тому разі, коли позовні вимоги не є обґрунтованими, суд повинен відмовляти у задоволенні такого позову саме з підстав його необґрунтованості, із зазначенням норм процесуального і матеріального права.

Суд першої інстанції не взяв до уваги викладеного, поверхнево розглянув справ та не з'ясувавши суть виниклих правовідносин, відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, в той час як позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним не підлягають задоволенню, у зв'язку із їх невідповідності нормам законодавства.

Так, звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач вважав, що договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки єдиною законною грошовою одиницею України є гривня, в той час як договір був укладений у доларах США, а банк не мав жодної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Втім дане твердження позивача не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального законодавства.

Так, статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2121-ІІІ кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому, у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Колегією суддів встановлено, що Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є відповідач), були видані відповідні документи, а саме 29 грудня 2001 року була видана банківська ліцензія №5 Національного Банку України та 29 липня 2003 року був виданий дозвіл №5-2 Національного Банку України направо здійснення операцій в іноземній валюті (а.с.59-60).

Таким чином, відсутні підстави для визнання оскаржуваного позивачем договору недійсним.

Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті, за наявності ліцензії та дозволу у банку, висловився і Національний Банк України у своєму інформативному листі від 07 грудня 2009 року № 13-210/7871-22612.

Так, у листі зазначено, що відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України (435-15) (далі - ЦКУ) іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦКУ (435-15) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (2121-14) далі - Закон про банки) кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України ( 436-15 ) кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону про банки (2121-14) визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" ( 15-93) (далі - Декрет).

Одночасно зазначаємо, що нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 N368 (z0841-01), передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 N279 (z0474-00), встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті.

При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 N 406 ( z1206-08 ) "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті.

З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету (15-93), який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо.

На сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Цим самим спростовуються і доводи апеляційної скарги про те, що однією з підстав визнання кредитного договору не дійсним є те, що у відповідача не було індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті.

Посилання апелянта на те, що у договорі не було вказано достатньої інформації щодо умов відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, його обслуговування і погашення, що є порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та підставою для визнання договору недійсним є також безпідставними.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії договору, він містить розділи про предмет договору, про порядок надання кредиту та сплати процентів і комісій, права та обов'язки сторін договору та інші умови кредитування.

Спірний договір підписаний сторонами, на кожній сторінці договору та у його кінці, що вказує на те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, на момент укладання мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому, починаючи з 27 квітня 2007 року, виконував його умови, чим також підтвердив згоду з ним, а з позовом про визнання його недійсним звернувся тільки у 2016 році.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із нормами матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, у зв'язку із спливом строку позовної давності, а через не відсутність правових норм для його задоволення, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 309, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді