АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/1399/17 Головуючий у 1 інстанції- Богінкевич С.М.
унікальний №758/9149/15-ц Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого Панченка М.М.

Суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

При секретарі Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києві від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 і, з урахуванням уточнень до позову, просила винести рішення, яким поділити спільне сумісне майно, придбане сторонами у період зареєстрованого шлюбу, шляхом стягнення з відповідача компенсації у вигляді Ѕ вартості від суми, за яку відповідач відчужив, без погодження з позивачкою, спільне майно - гаражний бокс НОМЕР_4 (новий НОМЕР_3), що розташований в автогаражному кооперативі по АДРЕСА_1, та автомобіья «OРЕL VIVARO» ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 2002 року виготовлення /а.с.2-4,75-78/.

Рішенням Подільського районного суду м.Києві від 16 червня 2016 року у позові відмовлено з тих підстав, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного майна, а позивачкою не зазначена його вартість станом на час ухвалення рішення/а.с.161-164/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Подільського районного суду м.Києві від 16 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача вартість Ѕ частини зазначеного гаражного боксу, у розмірі 714.671 грн. та варстіть Ѕ частини указаного автомобіля, що становить 62.462 грн. 20 коп./а.с.170-172/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу в межах заявлених доводів, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були дослідженні у судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Встановлено, що сторони ОСОБА_1 Петрівнвна та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 7.10.1993 року і мають на утриманні доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу, у 2007 році сторонами за спільні кошти у спільну сумісну власність придбаний автомобіль «OРЕL VIVARO» ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 2002 року виготовлення/а.с.12/.

Зі слів позивачки автомобіль був придбаний за 17.000 дол.США.

Крім того, за спільні сімейні кошти у сумі 21.853грн. сторонами, в порядку інвестування, побудований капітальний гаражний бокс НОМЕР_4 (новий НОМЕР_3), що розташований в автогаражному кооперативі по АДРЕСА_1, який, на час розгляду справи, не прийнятий, в установленому законом порядку, в експлуатацію та не зареєстрований в Державній реєстраційній службі, і, відповідно, на указаний гаражний бокс не видане свідоцтво про право власності /а.с.13-15/.

Зазначене підтверджується листом за №48 від 04.02.2016 року за підписом Голови ГБК «Керамблоки плюс» /а.с.67-68/.

Як слідує із матеріалів справи і не заперечується відповідачем ОСОБА_2, у червні 2013 року ним указане майно було відчужене третім особам.

Указане також підтверджується документальними доказами.

Так, зокрема, згідно заяви посвідченою приватним нотаріусом КМНО Палагута О.А від 11.06.2013 року за реєстровим №697 слідує, що відповідач ОСОБА_2 відступив на користь свого батька ОСОБА_5 свої права та обов»язки членства в Обслуговуючому кооперативі «ГБК Керамблоки Плюс», в тому числі відступив свої права та обов»язки на власність гаражного боксу НОМЕР_3 загальною площею 41 кв.м. по АДРЕСА_1 /а.с.42/.

У червні 2013 року, як зазначає відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву, дійсно ним був відчужений автомобіль «OРЕL VIVARO» - за 40.000 грн. громадянину Чорному /а.с.111-113/.

Згідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Однак, відповідач, заперечуючи позовним вимогам, наполягає на тому, що автомобіль та гаражний бокс були придбані за його особисті кошти, а виручені від їх продажу кошти були використані на потреби сім»ї, про що позивачці було відомо.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що указані твердження відповідачем не підтверджені документально.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Вимагаючи компенсувати їй Ѕ від вартості автомобіля у сумі 62.462 грн.20 коп., позивачка виходить із довідки від 10.11.2015 року СПД автотоварознавця ОСОБА_7, згідно якої, відповідно до «Бюлетеня автотоварознавця» №85 за жовтень 2015 року ринкова вартість автомобіля «OРЕL VIVARO» 2002 року виготовлення, універсал, об»ємом двигуна 1870 см/куб., кузов НОМЕР_2 станом на 10.11.2015 року складає 5.490 дол.США або 124.924 грн.40 коп. (124.924,40 : 2 = 62.462,20) /а.с.80/.

Колегія суддів погоджується з зазначеною сумою вартості автомобіля, оскільки інших будь-яких об»єктивних доказів вартості спірного автомобіля сторони не надали, а відповідачем указана вартість не спростована.

Позивачка наполягає на тому, що згоди на продаж спільного автомобіля вона відповідачу не надавала і будь-які кошти від продажу автомобіля відповідач їй не передавав і на сімейні потреби ці кошти не використав.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із указаної норми слідує, що сторони володіли указаним автомобілем на праві власності в рівних частках.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.

Незважаючи на те, що, в силу ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, колегія суддів вважає, що, звертаючись до суду з позовом про повернення їй половини виручених коштів від продажу спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном сторін, не є порушенням зазначеної норми, оскільки позивачка вправі сама обирати спосіб захисту своїх порушених прав, який узгоджується з вимогами ч.2 ст.16 ЦК України.

При цьому, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, колегія суддів акцентує увагу на тому, що позивачка не вимагає визнання недійсним договору відчуження автомобіля третій особі, а лише просить поновити її порушене право шляхом відшкодування на її користь компееннсації, що складає Ѕ вартості автомобіля на день його відчуження.

Оскільки відповідач порушив майнові права, які підлягають захисту, позивачка мала право, в силу ст.65 СК, або пред»явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля, чим вона і скористалась.

Позивачка обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз»ясненнями викладеними у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Із цього роз»яснення слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов»язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна.

Дійшовши висновку про часткове задоволення позову в частині компенсації вартості Ѕ частки автомобіля, в той же час, колегія суддів вважає, що позивачка безпідставно вимагає компенсувати їй вартість Ѕ частини спірного гаражного боксу у розмірі 714.6711 грн. від загальної його вартості у розмірі 1.429.342 грн., визначеному відповідно до Висновку будівельно-технічного дослідження №1505 від 30.11.2015 року, виконаного спеціалістами ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» /а.с.80-97/, з таких підстав.

Як слідує із позовних вимог, предметом цього спору є поділ спільного майна подружжя. При цьому, поділу може підлягати лише те майно, яке перебуває у власності цього подружжя.

Однак, як встановлено у судовому засіданні, право власності сторін на спірний гаражний бокс відсутнє, що підтверджується листом Голови ГБК «Керамблдоки плюс» ОСОБА_8, згідно якого відповідачем ОСОБА_2 на будівництво гаражна внесена інвестиція - 20.11.2003 року, у сумі 10.720 грн., та 14.07.2004 року - у сумі 11.133 грн. На цей час правовстановлюючі документи на гаражний бокс НОМЕР_4 (новий номер -32-30) не оформлоювались, так як земельна ділянка знаходиться в стадії оформлення (а.с.67-68).

Крім того, сторони не заперечували, що у них відсутнє право власності на спірний гаражний бокс, як цілісний об»єкт нерухомості, який підлягає реєстрації в Державній реєстраційній службі об»єктів нерухомого майна.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно роз»яснень, викладених у п.15 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно дро закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об»єкт незавершеного будівництва не виникає (ст.331 ЦК).

У зв»язку з цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які буди використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об»єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власнсності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому конодавством порядку.

Отже новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, об»єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов»язки, відтак є майном, яке за умов, передбаченних законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2710 цс15).

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині відшкодування їй Ѕ частини вартості відчуженого відповідачем гаражного боксу.

При цьому, враховуючи, що побудова гаражного боксу здійснювалась на підставі інвестиційної угоди /а.с.13-15/, у будівництво якого сторонами внесено в порядку інвестиції 21.853грн., позивачка має право на майнові права на об»єкт інвестування, або відшкодування їй компенсації у розмірі Ѕ частини інвестованих коштів, що складає 10.926 грн.50 грн. від всієї суми внесеної сторонами інвестиції у розмірі 21.853грн.

Між тим, як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, не просить суд визнати недійсним відчуження відповідачем гаражного боксу і не просить визнати за нею право на належну їй частку майнових прав на об»єкт інвестування, а також не просить компенсувати на свою користь Ѕ частку внесеної інвестиції, на що вона мала б право при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя.

Однак позивачка ОСОБА_1 просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя компенсувати їй Ѕ частину ринкової вартості спірного гаражного боксу у сумі 777.133 грн.20 коп., тобто, просить поділити таким способом майно, яке не перебуває у власності сторін, у зв»язку з чим, враховуючи вище зазначені норми матеріального права, колегія суддів не вбачає за можливе задовольнити позов в цій частині.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасувавши рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч дійсним обставинам справи та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, шляхом стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, в порядку поділу автомобіля «OРЕL VIVARO» ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 2002 року виготовлення, компенсації у сумі 62.462грн.20 коп., а в решті позову відмовити.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат належить стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1.311 грн.70 коп.

Керуючяись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Подільського районного суду м.Києві від 16 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 62.462(шістдесят дві тис.чотириста шістдесят дві) грн.20 коп., а також судові витрати у сумі 1.311 (одна тис. триста одинадцять) грн.70 коп.

В решті позову відмовити.

В решті апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді