Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/603/17 Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_4та ОСОБА_6 звернулися до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що ОСОБА_7 - свекор позивачки, та батько позивача, за життя заповів квартиру АДРЕСА_1 їх неповнолітньому сину - ОСОБА_5

В 2008 році ОСОБА_7 помер та вони звернулися до нотаріальної контори для оформлення спадщини.

Відповідач перешкоджала оформленню спадщини та заперечувала право власності спадкоємця, але рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 14.02.2013 за неповнолітнім ОСОБА_5 - сином позивачів, зареєстровано право власності на вищевказану квартиру. Однак, відповідачка без будь-якої причини заволоділа квартирою, замінила вхідні двері та замки, сама в ній не мешкає, не сплачує комунальні платежі, неодноразово здавала квартиру в найм без їхньої згоди, вимоги про вселення відповідачка ігнорує, чим чинить перешкоди у користуванні квартирою. Оскільки відповідачка є інвалідом першої групи, судові витрати з неї просить не стягувати.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд, вселити неповнолітнього ОСОБА_5 разом з батьками: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1; усунути перешкоди у користуванні власником вказаною квартирою шляхом виселення відповідачки як такої, що безпідставно проживає на її жилій площі, без надання їй іншого житлового приміщення; зобов'язати відповідачку не чинити перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні власністю, звільнити квартиру від усіх рухомих речей, що належать їй, передати квартиру та ключі від неї законному представнику власника; зобов'язати відповідачку сплатити заборгованість за комунальні послуги.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Вселено неповнолітнього ОСОБА_5 разом з батьками: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди у користуванні власником квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 як такої, що безпідставно проживає на її жилій площі, без надання їй іншого житлового приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні власністю, звільнити квартиру від усіх рухомих речей, що належать їй, передати квартиру та ключі від неї законному представнику власника.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з непорушності права власності, встановленого ст. 321 ЦК України. За її змістом ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як на час звернення з позовом, так і на даний час, спірна квартира належить на праві власності неповнолітньому ОСОБА_5. За нього його права здійснюють законні представники - батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Відповідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власності неповнолітньому ОСОБА_5 належить в порядку спадкування за заповітом від 20.12.2007, який за життя був складений його дідусем ОСОБА_7

За неповнолітнім зареєстровано право власності на квартиру, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 16.12.2014/том 1 а.с.14/.

За неповнолітнім право власності в порядку спадкування було визнано на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 14.02.2013р. у зв'язку з тим що його право на спадкування оспорювалося ОСОБА_3

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В обґрунтування вимог про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою позивачі зазначали, що відповідачка чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, а саме без будь-якої причини заволоділа квартирою, замінила вхідні двері та замки, сама в ній не мешкає, не сплачує комунальні платежі, неодноразово здавала квартиру в найм без їхньої згоди, вимоги про вселення неповнолітнього ігнорує.

Заперечуючи проти таких доводів, відповідач разом з тим при апеляційному розгляді зазначила, що і дотепер оспорює право позивачів на квартиру та заперечує проти вселення в квартиру власника та його батьків.

Згідно довідки старшої по будинку від 10.12.2015 /том 1 а.с. 168/ відповідач в період з лютого 2009 по теперішній час не мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Також в справі міститься довідка ОК "Барвінок-95" /том 1 а.с. 169/ за якою відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_2 особові рахунки по даній адресі оформлені на її ім'я.

Відповідач заперечує проти зазначених довідок, зазначає про те, що наразі вона мешкає за спірною адресою та іншого житла не має.

Разом з тим, судова колегія приймає до уваги той факт, що з приводу спірної квартири суперечки між сторонами існують тривалий час, Як зазначила сама відповідач вона дійсно мала квартиру, яку вона, як спочатку зазначила продала, а потім уточнила, що подарувала її сторонній особі. Також за поясненнями відповідачки її мати, яка мала на праві власності житло, розпорядилася ним.

Відповідач також зазначала, що вона тривалий час користується квартирою і раніше позивачі не вимагали її виселення. У п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що за змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачі в інтересах неповнолітнього власника, посилалися на те, що у зв'язку зі зміною власника припинилося право відповідачки, яка хоча і вселилася до спірної квартири за згодою попереднього власника, проте мала інше житло, ніколи не була членом сім'ї позивачів, тому новий власник в силу вимог ст. 391 ЦК України має право на усунення перешкод в користуванні житлом шляхом його вселення та виселення відповідачки.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачкою створені позивачам перешкоди у користуванні квартирою, хоча вона не є власником цієї квартири, не має інших речових прав на неї, ніколи не була членом сім'ї позивачів. Такий висновок узгоджується з положеннями закону, фактичними обставинами справи.

З огляду на викладене, судом першої інстанції ухвалено відповідне закону рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: