Справа № 464/6855/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/965/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання дій незаконними, стягнення ненарахованої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в розмірі 39653 грн. 17 коп. В задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що накази підприємства «Про зміни в оплаті праці працівників» № 186 від 21.07.2010 року, № 150 від 23.04.2012 року, № 170 від 29.04.2013 року, № 176 від 30.04.2014 року, № 264 від 27.06.2014 року є чинними, оскарженими та скасованими у встановленому порядку не були. Позивачем не ставилося питання чинності вказаних наказів, а встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників. Однак, суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, надав оцінку правомірності зазначених наказів та визнав їх незаконними. Звертає увагу суду на те, що для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення недонарахованої заробітної плати законодавством передбачено трьохмісячний строк, який позивач пропустив, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосовано ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки факт порушення законодавства про працю стосовно позивача встановлено не було.

Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Згідно ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Згідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Встановлено, що ОСОБА_2 у період з 01.09.2007 року по 05.01.2016 року працював машиністом турбінного відділення котлотурбінного цеху ЛМКП «Львівтеплоенерго» 5 розряду (група кваліфікації), що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 63-65).

Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об»єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Згідно з тарифною частиною Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, що регулює питання оплати праці працівників житлово-комунального господарства області, сторони домовилися встановити мінімальну тарифну ставку робітника І-го розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки.

Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди встановлено коефіцієнти співвідношень тарифної ставки робітника І-го розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І-го розряду. Зокрема, для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, коефіцієнт становить 1,62, коефіцієнт V-го розряду становить 2,49.

Додатком № 2 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку між розрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства. Для ІV-го розряду встановлено коефіцієнт 1,54.

Таким чином, формула розрахунку тарифної ставки позивача за період з липня 2010 року по квітень 2012 року визначена наступним чином: мінімальна заробітна плата х 1,2 х 2,49, а за період з травня 2012 по червень 2015 року мінімальна заробітна плата х 1,2 х 1,62 х 1,54.

Матеріалами справи встановлено, що заробітна плата за період з липня 2010 року по червень 2015 року нараховувалася та виплачувалася без дотримання вказаних норм закону, що призвело до нарахування та виплати заробітної плати позивачу не в повному розмірі.

Відповідно до долучених до матеріалів справи копій відповідей Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 08.10.2013 року, 17.03.2014 року та 02.06.2014 року проведеними перевірками стану додержання вимог законодавства про працю на ЛМКП «Львівтеплоенерго» виявлено ряд порушень, зокрема факти виплати працівникам заробітної плати у розмірі нижчому, ніж передбачено законодавством України про працю (а.с.32-45).

Згідно копії постанови Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2013 року директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема за порушення вимог п.2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст. 96,97 КЗпП України та ч.3ст.6 Закону України «Про оплату праці», щодо розрахування тарифної ставки, чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України, відтак, встановлено, що при розробленні тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні тарифні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому ніж встановлений Галузевою угодою на 2010-2012 роки (а.с.46-47).

Також судом встановлено, що 12.12.2013 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області було проведено повторну перевірку, за результатами якої встановлено невиконання припису. Відносно директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 188-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 1003 грн., який було сплачено в добровільному порядку.

Крім того, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2015 року у справі № 462/2060/14-ц встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується вимог п. 16.1 Колективного договору на 2012-2013 роки, п. 1.1.3 Галузевої угоди на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки (а.с. 48-49).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а тому підставно стягнув з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 39653 грн. 17 коп. та понесені судові витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду встановленого ст.233 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відхилити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

ОСОБА_4