У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

за участі: позивача і представників осіб, які беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Управління Держгеокадастру у м. Рівне; про визнання договору оренди землі недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору управління,: Управління Держгеокадастру у м. Рівне; про визнання договору оренди землі недійсним.

На рішення суду позивач та її представник подали апеляційну скаргу, де покликались на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначали про нез'ясування повною мірою обставин, наведених позивачем, та відсутність оцінки судом першої інстанції наявним в матеріалах справи доказам. Вважали, що факти свідчать про відсутність у договорі оренди землі ряду істотних умов, а ті, які зазначені, містять несправедливі відомості, що є підставою для визнання договору недійсним.

На їхню думку, судом не додержано вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.2 ст. 792 ЦК України та залишено без уваги правової позиції постанови Верховного Суду України від 18.07.2012 року. Оскільки в оспорюваному договорі відсутні умови збереження стану об'єкта оренди, які визначені законом як істотні, тому такий правочин підлягає визнанню недійсним за правилами ч.2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Порушено таку істотну умову як об'єкт оренди, адже в розділі "Об'єкт оренди" п. 3 договору зазначено, що на земельній ділянці не знаходяться об'єкти нерухомого майна. Між тим, ця інформація є неправдивою, в договорі не зазначено про розташування вхідного ганку будинку.

Хоча рішенням Рівненської міської ради від 22 листопада 2006 року №405 визначено термін укладення договору оренди протягом трьох місяців з дня отримання його копії, однак оспорюваний договір укладено за межами строку.

Крім того, акт приймання передачі земельної ділянки підписано сторонами на порушення вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України, ст. ст. 6 , 17 Закону України "Про оренду землі", п.п. 6 п.2 ч.1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п. 20 оспорюваного договору 14 травня 2008 року до його державної реєстрації та набрання чинності договором.

З цих міркувань просили рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача та її представника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з його необґрунтованості, оскільки при укладенні договору оренди землі контрагенти дійшли згоди за всіма істотними його умовами, що засвідчено їхніми підписами та державною реєстрацією правочину. З існуванням договірних відносин з приводу оренди земельної ділянки тривалий час погоджувалася орендар, одна через вісім років після цього факту звернулася до суду за визнанням його недійсним, покликаючись на відсутність ряду істотних умов правочину, а також наявність неправдивих відомостей щодо права оренди земельної ділянки, що судом належно та об'єктивно оцінено як те, що оспорюваний договір укладено з додержанням вимог закону та інтересів обох сторін, а також з урахуванням їхнього добровільного волевиявлення.

Як правильно встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду від 18 серпня 2005 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на 51/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 29-29, зв.). 22 листопада 2006 року Рівненською міською радою прийнято рішення № 404, за яким передано ОСОБА_1 в приватну власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розміром 348 м.кв. в АДРЕСА_1, а також рішення №405 про надання їй в оренду земельну ділянку площею 65 м.кв. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за тією ж само адресою (а.с. 20, 21).

Обидва рішення органу місцевого самоврядування ґрунтувалися на заявах позивача про передачу їй в приватну власність земельної ділянки будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і про надання в оренду земельної ділянки.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу недодержання істотних умов договору оренди при його укладенні, на чому наполягала позивач та її представник як на підставі для визнання правочину недійсним.

На виконання рішення міської ради №405 від 22.11.2006 року 14 травня 2008 року між органом місцевого самоврядування та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки 65 м.кв. у АДРЕСА_1 (а.с. 6-8, зв.). Даний договір зареєстрований у Рівненському міськрайонному відділі Рівненської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Держклмземі Українипо земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель 8 липня 2008 року вчинено відповідний запис за №13 (а.с. 8, зв.).

Правильними є висновки суду про те, що відповідно до умов договору оренди Рівненська міська рада передала ОСОБА_1 в оплатне користування належну на праві власності територіальній громаді земельну ділянку строком на 25 років, з чим сторони погодилися. Розмір орендної плати ними також чітко визначений.

Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Земельна ділянка може передаватися у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

З пункту 3 договору оренди видно, що на земельній ділянці не знаходяться об'єкти нерухомого майна. Абзац третій п. 41 договору передбачив, що невід'ємними частинами договору сторонами визнано план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; технічна документація по передачі земельної ділянки в оренду у випадках, передбачених законом.

Дані документи містяться в матеріалах справи, їх досліджено судом та їм дано правильну правову оцінку.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання істотних умов договору оренди як підстави для його оспорювання, то колегія суддів з ними не погоджується.

Так, частина 1 ст. 215 ЦК України вказує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляд та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації, а також для визнання недійсним відповідно до закону.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позові та в апеляційній скарзі посилаються як на підставу оспорювання правочину на відсутність істотної умови договору оренди - наявність умов збереження стану об'єкта оренди. Між тим, їхні доводи про це спростовуються положеннями пункту 17 даного договору, де чітко зазначається, що під умовами збереження стану об'єкта оренди слід розуміти використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення (а.с. 6, зв.).

Тобто такої підстави для визнання недійсним договору оренди не існує, що правильно встановлено судом першої інстанції.

З викладених міркувань неможливо застосувати й правову позицію постанови Верховного Суду України від 18.07.2012 року.

Не можна погодитися і з покликаннями про неправдивість інформації, що відображена в договорі оренди, тобто про відсутність вказівки щодо знаходження нерухомого майна - вхідного бетонного ганку. Оскільки право власності на даний об'єкт нерухомості було визнано рішенням Рівненського міського суду від 18 серпня 2005 року як на самочинне будівництво - прибудову "а1", а на час укладення договору його державна реєстрація ще не відбулася, тому ця обставина повністю залежала від волі позивача, яка на час укладення договору оренди свого обов'язку з реєстрації ще не здійснила.

Цей факт в засіданні апеляційного суду позивач визнавала сама.

Не заслуговують на увагу як необґрунтовані і доводи апеляційної скарги про порушення сторонами строку укладення оспорюваного договору.

Крім того, твердження ОСОБА_1 та її представника про існуючі розбіжності між підписанням сторонами договору оренди та його державною реєстрацією, що, на їхню думку, свідчить про незаконність передачі земельної ділянки орендарю та користування нею, спростовуються таким чином.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням і охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування про надання позивачу в оренду спірної земельної ділянки є чинним та заінтересованими особами не оспорювалося, тому воно створювало відповідні суб'єктивні права та обов'язки для обох сторін.

Обставин, які виключали би законність права користування землею у ОСОБА_1, в судовому засіданні встановлено не було.

Необґрунтованими є і доводи авторів скарги про недодержання судом норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Будь-яких фактів процесуально-правових порушень, які потягли би помилкове розв'язання справи, позивачем та її представником надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про хибне застосування норм матеріального права спростовуються правильністю висновків суду.

Інші їхні доводи також не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, застосуванню при вирішенні спірних правовідносин не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи осіб, що подали апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту прав позивача, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: