Справа № 534/1932/16-ц
№ 2/534/57/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі ОСОБА_1 ОСОБА_2
з участю: позивачаОСОБА_3
представника позивачаОСОБА_4
відповідачаОСОБА_5
представника відповідачаОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Горішні Плавні справу за цивільним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (Комсомольськ) Полтавської області, укладений 29.01.2016 року між нею та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстровим номером 178 від 29.01.2016 року.

Заявлені вимоги мотивує тим, що є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, з приводу яких перебуває на диспансерному обліку, у звязку із чим потребує стороннього догляду. В січні 2016 року стан здоровя позивача значно погіршився, у звязку із чим відповідач запропонувала надавати їй допомогу у здійсненні догляду, натомість попросила укласти договір довічного утримання, який вони посвідчили нотаріально. Проте, у травні 2016 року позивач дізналась, що нею було укладено договір дарування. Посилаючись на похилий вік і стан здоровя, внаслідок яких позивач помилилась у правовій природі правочину, ОСОБА_3 прохає визнати недійсним укладений нею договір дарування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 наполягали на задоволенні заявлених вимог, з викладених у позові підстав.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник адвокат ОСОБА_6 в суді проти задоволення позову заперечували за безпідставністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши приєднані до справи письмові докази, судом встановлено наступне.

29 січня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за яким позивач безоплатно передала, а відповідач прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 (Горішні Плавні) Полтавської області, загальною площею 47,7 кв.м. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за №178 (а.с.6-8). Вказана обставина підтверджується приєднаними до матеріалів справи Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.30-36), згідно з якими право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано 29.01.2016 року за відповідачем ОСОБА_5 на підставі договору дарування.

Відповідно до ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України).

Згідно із ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав і обовязків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Так, предявляючи позов ОСОБА_3, посилала зокрема, на те що у січні 2016 року її здоровя вкрай погіршилось і вона перебувала на амбулаторному лікуванні у невропатолога. В цей період відповідач пообіцяла доглядати її, за що вона відписала квартиру.

Згідно із наданою копією паспорта (а.с.9), позивач ОСОБА_3 народилась 07 лютого 1932 року, є пенсіонером за віком (а.с.11) та перебуває на диспансерному обліку у лікаря-невропатолога (а.с.18,19) з діагнозом ДЕ ІІІ ступеня змішаного генезу (атеросклеротична енцефалопатія).

Згідно з поясненнями позивача в судовому засіданні, в січні 2016 року за станом здоровя вона не могла самостійно обслуговувати себе, в тому числі закуповувати продукти, ліки та інше. Як до так і після укладення оспорюваного правочину, ОСОБА_3 проживала одна у квартирі та власним коштом сплачувала комунальні послуги.

Вказані обставини стороною відповідача не заперечувались.

Відповідно до наданої ОСББ «Ветеран» довідки, починаючи з 25.10.1973 року місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Інші особи зареєстрованими за даною адресою не значаться (а.с.20).

Згідно із приєднаними до справи копіями квитанцій за оплату комунальних послуг, споживачем послуг за адресою АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 (22-25).

В ході розгляду справи, відповідач ОСОБА_5 пояснила, що дійсно здійснювала догляд за позивачем, яка приходиться їй бабою, й до моменту укладення договору, оскільки вони є родичами. На пропозицію ОСОБА_3, вони уклали договір дарування, після якого відповідач також здійснювала догляд за позивачем, купувала ліки, зверталась за медичною допомогою, виконувала вказівки лікаря, робила інєкції. Проте, після того як відповідач потрапила до лікарні і знаходилась на стаціонарному лікуванні близько 2 тижнів й відповідно не могла відвідувати бабусю, (близько 20.04.2016 року) ОСОБА_3 змінила своє ставлення, перестала спілкуватись з відповідачем, не впускала до квартири та просила про розірвання договору.

Свідок ОСОБА_8 в суді показала, що починаючи з 2000 року вони є сусідами з позивачкою та підтримують дружні відносини. Останнім часом вона помітила, що у позивача погіршився стан здоровя, ОСОБА_9 стало важко себе самостійно обслуговувати і вона потребувала сторонньої допомоги. У розмові позивач розповіла ОСОБА_8 про те, що уклала з ОСОБА_5 (відповідач) договір довічного утримання, проте як потім зясувалось то був договір дарування.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав аналогічні показання. Додатково зазначив, що у позивача погіршилась пам'ять і вона нарікала, що нічого не памятає. Також, зі слів ОСОБА_3, остання вважала, що нею було укладено договір довічного утримання, проте відповідач після укладення договору не навідувала позивача та не доглядала її.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що будь-яких відносин з позивачем не має, а відповідач приходиться йому невісткою. Йому відомо, що ОСОБА_3 часто хворіла, а відповідач її доглядала. Взимку 2106 року свідок відвозив сторін до нотаріуса для укладення спірного договору. Відповідач часто навідувала бабусю.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що вони зі сторонами у справі є родичами, позивач приходиться їй бабусею, а відповідач рідною сестрою та вони мають нормальні відносини. Позивач декілька разів складала заповіти, змінюючи при цьому спадкоємців, останнього разу вона уклала договір, за яким подарувала квартиру відповідачу. ОСОБА_13 доглядала позивача, а потім остання змінила своє ставлення та заборонила до неї приходити. У сторін завжди були гарні відносини, проте опікуватись бабою відповідач почала саме після укладення договору, вона допомагала по господарству, готовила їжу, прибирала вдома, приносила продукти.

Свідок ОСОБА_14 показав, що позивач є самотньою і вони разом із дружиною (свідок ОСОБА_12О.) навідували її, привозили продукти.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що позивач подарувала його дружині квартиру, остання за власною ініціативою доглядала її, купувала ліки, допомагала по господарству, а коли дружина потрапила до лікарні позивач змінила думку.

Встановивши обставини справи та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи з пояснень сторін та показів свідків, після укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри позивача на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Окрім того, спірна квартира була єдиним житлом позивача, яка в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Також, суд зауважує, що за показаннями свідка ОСОБА_12 її сестра (відповідач) почала постійно опікуватись та доглядати ОСОБА_3 саме після укладення договору, й фактично виконувала обовязки за договором довічного утримання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин позивачою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Приєднані до справи копії заповітів, складених позивачкою на користь різних осіб, теж підтверджують той факт, що позивачка мала наміри передати другій стороні спірну квартиру взамін забезпечення її доглядом.

Таким чином, вимоги ОСОБА_3 є обгрнтованими і договір дарування квартири №110, розташованої в будинку №24 по вулиці Добровольського в місті Горішні Плавні (Комсомольську) Полтавської області, укладений 29 січня 2016 року, підлягає визнанню недійсним.

Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.88ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.203,215,229 ЦК України, ст.ст.213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 - задовольнити повністю.

Визнати договір дарування квартири №110, розташованої в будинку №24 по вулиці Добровольського в місті Горішні Плавні (Комсомольську) Полтавської області, укладений 29 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за №1730, - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 817,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Комсомольський міський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис ОСОБА_1

З оригіналом вірно.

Суддя В.В. Крикливий