АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Підприємства об'єднання громадян «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об'єднання громадян «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, про відшкодування коштів через смерть працівника,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПОГ «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, про відшкодування коштів через смерть працівника, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 100 000 гривень.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 08.06.2013 року о 08 год. 43 хв. при виконанні командиром повітряного судна льотчиком-інструктором 1 категорії ОСОБА_2 учбово-тренувального польоту із кандидатом на льотне навчання на навчально-тренувальному літаку «ЯК-52» (літак експлуатується ПОГ «Центральний аероклуб ТСО України ім. O.K. Антонова»), внаслідок падіння вищевказаного літака настала катастрофа та загибель члена екіпажу ОСОБА_2

На день загибелі ОСОБА_2 позивач перебувала на його утриманні, як непрацездатна дружина - пенсіонер. На даний час вона є спадкоємицею загиблого чоловіка ОСОБА_2 згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.02.2015 року, виданих П'ятою київською державною нотаріальною конторою.

Позивач вважала, що як спадкоємець, набула право отримати кошти компенсації у формі страхової виплати в сумі 100 000 грн. через загибель чоловіка ОСОБА_2, як члена екіпажу повітряного судна під час здійснення учбово-тренувального польоту згідно вимог Повітряного кодексу України, Порядку і правил проведення Обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації, затвердженого постановою КМУ від 12.10.2002 року № 1535.

Проте, відповідач, в порушення вимоги чинного законодавства, не здійснив обов'язкове авіаційне страхування життя та здоров'я командира повітряного судна ОСОБА_2 на випадок загибелі, чим порушив право позивача, як вдови та спадкоємця загиблого, на отримання коштів компенсації, у зв'язку із чим позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Справа № 754/4384/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/686/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПОГ «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» за довіреністю - Довганич О.О. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту та неправильність з'ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, послалася на те, що суд першої інстанції не правильно оцінив докази, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, апелянт стверджує, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач являється експлуатантом повітряного судна ЯК-52, яке потрапило в аварію, в результаті чого загинув чоловік позивача, оскільки Державною авіаційною службою України визначена обов'язковість отримання сертифікату експлуатантам повітряних суден, який не отримував відповідач, а отже, на думка апелянта, і не являвся експлуатантом літака.

Крім того, апелянта посилається на положення ст.118 Повітряного Кодексу України та вважає, що обов'язкове авіаційне страхування екіпажу повинні здійснювати експлуатанти комерційної авіації, в той час, як відповідач є громадською організацією та не здійснює діяльності з метою одержання прибутку, тобто є некомерційною організацією, а тому положення ст.118 ПК України на відповідача не поширюються. Апелянт також посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги науково-правовий експертний висновок, складений 26.07.2016р., відповідно до якого відповідач як експлуатант повітряних суден, не зобов'язаний здійснювати авіаційне страхування життя членів екіпажу.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи покладався на розсуд суду.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 28.09.1979 року (а.с.14).

З 28.01.2004 року позивач ОСОБА_1 є пенсіонером (а.с.14).

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_2 та рішення Апеляційного суду Київської області від 15.06.2015 року, ОСОБА_2 був прийнятий як льотчик-інструктор 1 категорії на посаду командира льотної ланки ГІОГ «Центральний аероклуб товариства сприяння оборони Україні ім. O.K. Антонова» згідно наказу начальника № 8/21 від 15.04.2013 року (а.с.19, 20-29).

08.06.2013 року при виконанні пілотом КПС - ОСОБА_2 учбово-тренувального польоту з кандидатом на льотне навчання в районі а/д «Чайка» на літаку «ЯК-52», о.н. JIA- 0681, заводський номер № 866911, що експлуатується відповідачем, внаслідок падання літака сталась катастрофа, у результаті якої ОСОБА_2 загинув (а.с.16, 38-43, 44-48, 49-87).

Розслідування даного нещасного випадку було проведено:

Національним бюро з розслідування авіаційних подій та інцидентів з цивільними повітряними суднами із оформленням звіту за результатами розслідування катастрофи літака «ЯК-52» від 05.08.2013 року (а.с.49-87);

Територіальним управлінням державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Київській області та м. Києві із оформленням акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку (за формою Н-5) від 05.09.2013 року та акту № 1 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом (за формою Н-1) від 05.09.2013 року (а.с.38-43, 44-48).

З зазначених звіту та актів вбачається, що вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом та стався з навчально-тренувальним спортивним повітряним судном «ЯК-52», о.з. JIA-0681, експлуатантом якого є відповідач згідно наказу ТСОУ від 19.11.2010 року № 154 «Про закріплення та облік авіаційної техніки за авіаційними організаціями ТСО України» (а.с.36-37).

Згідно зі страховим свідоцтвом від 19.04.2005 року № , виданим Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, ПОГ «Центральний аероклуб ТСО України ім. O.K. Антонова» має статус страхувальника і взято на облік як платник страхових внесків (а.с. 125, 126).

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_2 (а.с. 17-18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що відповідач, як експлуатант цивільного літака «ЯК-52», в порушення ЗУ «Про страхування» не здійснив обов'язкове авіаційне страхування життя та здоров'я командира повітряного судна ОСОБА_2 на випадок загибелі, чим порушив право позивача, як вдови та спадкоємця загиблого, на отримання коштів компенсації.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, вірно оцінив наявні в матеріалах справи докази та ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що Підприємства об'єднання громадян «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» не являлося експлуатантом літака, під час керування якого загинув ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано належних доказів та обґрунтувань тієї обставини, що відповідач не являвся експлуатантом літака.

Натомість, як вбачається з витягу з наказу ТСОУ від 19.11.2010 року № 154 «Про закріплення та облік авіаційної техніки за авіаційними організаціями ТСО України», саме за Підприємством об'єднанням громадян «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» літак «ЯК-52», о.н. JIA- 0681, заводський номер № 866911 був закріплений на правах господарського відання (а.с.36-37)

Згідно ч.1 ст.136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п.36 ст.1 Повітряного кодексу України, експлуатант - юридична або фізична особа, яка експлуатує чи пропонує послуги з експлуатації повітряних суден.

Отже, відповідач був експлуатантом літака «ЯК-52», о.н. JIA- 0681, заводський номер № 866911, а його доводи про протилежне є необґрунтованими та безпідставними.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що вони не повинні були страхувати членів екіпажу, оскільки являються некомерційною організацією.

Так, відповідно до ч.1 ст.117 Повітряного кодексу України (далі ПК), в Україні здійснюється обов'язкове авіаційне страхування цивільної авіації.

Положеннями ст.118 ПК передбачено, що експлуатант цивільного повітряного судна комерційної авіації зобов'язаний страхувати, зокрема, членів екіпажу повітряного судна та інший авіаційний персонал.

Згідно ч.3 ст.117 ПК, порядок і правила здійснення обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок і правил проведення обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації (далі Порядок), затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1535 від 12 жовтня 2002 року.

Відповідно до положень Порядку, Обов'язкове авіаційне страхування цивільної авіації проводиться з метою забезпечення захисту інтересів експлуатантів, пасажирів, третіх осіб і включає, зокрема, страхування членів екіпажу повітряного судна та іншого

авіаційного персоналу.

Суб'єктами обов'язкового авіаційного страхування цивільної авіації є страховики, страхувальники.

Страхувальниками можуть бути українські експлуатанти повітряних суден, повітряні перевізники, які мають право здійснювати пасажирські та вантажні перевезення, особи, які мають право власності на повітряне судно, та особи, які є замовниками авіаційних робіт.

Таким чином, дійсно, апелянт правильно вказує, що обов'язок страхувати членів екіпажу лежить на експлуатантах повітряних суден комерційної авіації.

Проте, як вбачається з абз.4 п.3.1 Статуту Підприємства об'єднання громадян «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова», Аероклуб є економічно і організаційно самостійним господарюючим суб'єктом, підпорядкованим лише Власнику. Він здійснює свою діяльність в України та за її межами з метою отримання прибутку.

Тобто, ПОГ «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» являється експлуатантом повітряного судна, саме комерційної авіації, а тому зобов'язаний був страхувати членів екіпажу на підставі положень про обов'язкове авіаційне страхування цивільної авіації.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції незаконно не врахував науково-правовий експертний висновок, складений 26.07.2016р., відповідно до якого відповідач як експлуатант повітряних суден, не зобов'язаний здійснювати авіаційне страхування життя членів екіпажу, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, керуючись вказаними нормами цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказаний експертний висновок, оскільки як вбачається із ІІ Розділу висновку, для його складання експерту були надані тільки копія витягу з наказу ТСОУ від 19.11.2010 року № 154 «Про закріплення та облік авіаційної техніки за авіаційними організаціями ТСО України» та копія листа Державної авіаційної служби України. Експертом не досліджувався Статут ПОГ «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова», з якого чітко вбачається, що останній є комерційною організацією.

Інших доводів незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Підприємства об'єднання громадян «Центральний аероклуб Товариства сприяння обороні України ім. О.К. Антонова» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді