Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів Національної академії наук України про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів Національної академії наук України та касаційноюскаргою ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів Національної академії наук України (далі - ДАТП НАН України) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що з 11 липня 2014року працювала у ДАТП НАН України на посаді старшого бухгалтера, наказом від 29 грудня 2014 року № 61-к переведена на посаду заступника головного бухгалтера у зв'язку із внесеними змінами до штатного розпису підприємства та скасування посади старшого бухгалтера. 06 липня 2015 року її було звільнено з посади заступника головного бухгалтера у зв'язку зі скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України наказом від 06 липня 2015 року № 40-к.

Посилалася на незаконність такого звільнення, оскільки їй не було запропоновано іншу роботу, хоча на підприємстві згідно штатного розпису вакантними станом на 02 квітня 2015 року були посади касира (відділ бухгалтерії), комірника (відділ МТП) та завідувача господарством (адміністративно-господарський відділ); її звільнення не було погоджено з профспілковою організацією.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилалася на порушення відповідачем її трудових прав, що призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано незаконним наказ ДАТП НАН України від 06 липня 2015 року № 40-к про звільнення ОСОБА_6 з посади заступника головного бухгалтера. Поновлено ОСОБА_6 на посаді заступника головного бухгалтера ДАТП НАН України із 06 липня 2015 року. Стягнуто із ДАТП НАН України на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 49 333 грн 84 коп., на відшкодування моральної шкоди 1 тис. грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, стягнуто із ДАТП НАН України на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 68 762 грн 52 коп., змінено розмір судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзіОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у 68 762 грн 52 коп., визначити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 07 липня 2015 року по 01 червня 2016 року у розмірі 88 367 грн 17 коп., стягнути із відповідача на її користь різницю між цією сумою та коштами, які нею вже отримані у порядку виконання рішення суду; встановити, що на підприємстві фактично не відбулося скорочення чисельності штату.

ДАТП НАН України у касаційній скарзі просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягаєють відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 10 липня 2014 року ОСОБА_6 була прийнята на посаду старшого бухгалтера ДАТП НАН України. Наказом директора ДАТП НАН України від 29 грудня 2014 року № 61-к її переведено на посаду заступника головного бухгалтера.

Наказом директора ДАТП НАН України від 02 червня 2015 року № 32-к ОСОБА_6 надано щорічну відпустку на 17 календарних днів з 02 червня 2015 року по 18 червня 2015 року. Пунктом 2 даного наказу позивача звільнено після закінчення відпустки 18 червня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом директора ДАТП НАН України від 06 липня 2015 року № 40-к відповідно до ст. 80 КЗпП України позивачу у зв'язку із хворобою під час відпустки продовжено щорічну відпустку на один календарний день на 06 липня 2015 року та пунктом 2 наказу звільнено після закінчення відпустки 06 липня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Визнаючи незаконним наказ про звільнення ОСОБА_6 та поновлюючи її на посаді заступника головного бухгалтера ДАТП НАН України, суди виходили із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, так як ОСОБА_6 не були запропоновані всі вакантні посади, які вона може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

Такі висновки ґрунтуються на встановлених обставинах при правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судами встановлено, що наказом директора ДАТП НАН України від 02 квітня 2015 року № 20/1-К введено в дію з 02 квітня 2015 року новий штатний розпис, а згідно з наказом від 02 квітня 2015 року № 43 посада заступника головного бухгалтера з 02 квітня 2015 року скорочена.

Згідно зі ст. 62 ГК України підприємство діє на підставі статуту, який має містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші положення, що не суперечать законодавству.

Пунктом 9.3.8. Статуту ДАТП НАН України передбачено, що директор ДАТП НАН України самостійно формує та погоджує з Управлінням справами НАН України штатний розпис підприємства. Статут ДАТП НАН України затверджено розпорядженням Президії НАН України від 19 травня 2010 року № 258.

Штатний розпис ДАТП НАН України, який введено в дію з 02 квітня 2015 року, погоджено керуючим Управління справами НАН України, що підтверджує правильність висновків судів про наявність змін в організації праці в ДАТП НАН України та правомірність їх проведення й спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_6 у цій частині.

Звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українидопускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власниказ дня попередження про вивільненнядо дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, перевірених доказами за вимогами ст. 212 ЦПК України, те, що в період із 02 квітня 2015 року по 06 липня 2015 року на підприємстві, крім запропонованих позивачу посад, були вакантними посади юрисконсульта й прибиральника території, які не зазначалися у пропозиції ОСОБА_6, суди дійшли обґрунтованого висновку про порушення роботодавцем вимог закону щодо вивільнення працівників. Доводи касаційної скарги ДАТП НАН України в цій частині є безпідставними.

Відповідно до п. п. 2, 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою

пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, показник середнього заробітку за час вимушеного прогулу розраховується відносно робочих, а не календарних днів. З урахуванням тих обставин, що у червні 2015 року ОСОБА_6 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та відпусткою не працювала, обґрунтованими є висновки судів про те, що для обрахунків середньої заробітної плати позивача необхідно виходити із виплат за квітень-травень 2015 року, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_6 у цій частині.

Посилання ОСОБА_6 про необхідність коригування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів не можуть бути підставою скасування судових рішень у справі, оскільки зазначені доводи не складали зміст позовної заяви та апеляційної скарги, тобто у судів не виник обов'язок розглянути такі вимоги ОСОБА_6, а суд касаційної інстанції за змістом ч. 2 ст. 335 ЦПК України перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Що стосується доводів ДАТП НАН України касаційної скарги щодо пропуску позивачем строків звернення до суду, необхідно зазначити таке.

Положення ст. 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.Відповідно до ч. 1 наведеної норми, у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Лист із позовною заявою здано ОСОБА_6 до відділу поштового зв'язку 06 серпня 2015 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля відділу поштового зв'язку на поштовому конверті (Т. 1, а. с. 8) та фіскальним чеком від 06 серпня 2015 року, який додано до матеріалів касаційної скарги. Таким чином, ОСОБА_6 звернулася до суду за вирішенням трудового спору у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення із дотриманням положень ст. 233 КЗпП України.

Необґрунтованими є й доводи касаційної скарги ДАТП НАН України про недоведеність вимог ОСОБА_6 щодо відшкодування моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП Українипередбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримки виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП Україниздійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-23цс12 від 25 квітня 2012 року).

У справі, яка переглядається, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 тис. грн, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, доводи касаційних скарг є необґрунтованими, на законність судових рішень у справі не впливають.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного автотранспортного підприємства експедиційних та спеціальних автомобілів Національної академії наук України відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року у частині, яка не змінена при апеляційному розгляді справи, та рішення апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик