АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/109/17 Доповідач - Храпак Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - адвоката ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3., представників відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

у грудні 2015 року ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 21 лютого 2013 року, посилаючись на те, що оскільки на момент укладення оспорюваного договору, у вищевказаній квартирі була зареєстрована позивачка ОСОБА_2 та проживала без реєстрації із часу народження її неповнолітня дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, то на укладення даного договору потрібно була згода органу опіки й піклування, яка була відсутня, відтак правочин не можна визнавати таким, що відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

В травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення відповідачів із помешкання, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 вказав, що він відповідно до укладеного 21 лютого 2013 року договору дарування, набув права власності на квартиру АДРЕСА_1. Відповідачі проживають у спірній квартирі без будь яких визначених законом підстав, добровільно виселитися із неї не бажають.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 - задоволено.

Визнано недійсним з часу укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 21 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, зареєстрований в реєстрі за № 258.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 487 гривень 20 копійок, порівну, по 243 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на те, що судом не повно з'ясовано обставини справи також порушено норми матеріального та процесуального права.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо визнання недійсним договору дарування квартири, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування малолітня ОСОБА_9 мала право користування житлом, оскільки проживала у спірній квартирі. А відтак відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення правочину стосовно майна, право користування яким мають діти є підставою для визнання такого правочину недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, виходячи з такого.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відтак, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком ВСУ у справі № 6-396цс15 від 1 липня 2015 року, який відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 є внучкою ОСОБА_3. та зареєстрована і проживає разом із ним в спірній квартирі з 10 червня 2005 року, що підтверджується відміткою у її паспорті громадянина України та довідкою, виданою ПМП "Совр" 25 жовтня 2013 року за №25/10.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року у ОСОБА_2 народилася дитина ОСОБА_9, яка з часу свого народження проживає в спірній квартирі разом із своєю матір'ю. Даний факт підтвердив у судовому засіданні і відповідач ОСОБА_3

21 лютого 2013 року між ОСОБА_3. та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2.

22 лютого 2013 року у спірній квартирі була зареєстрована ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно довідки від 28 жовтня 2013 року за №1861/04-24, виданої Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради відповідач ОСОБА_3. не звертався до служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради по питанню надання дозволу на дарування спірної квартири.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що постійне місце проживання малолітньої ОСОБА_9 на час укладення спірного договору була квартира АДРЕСА_2, проте всупереч вимогам ст.12 ЗУ "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" без попередньої згоди органу опіки та піклування був укладений договір дарування.

А тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, що даний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, в зв"язку з чим на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує право користування житлом малолітньої дитини.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у спірній квартирі були зареєстровані як тимчасові жильці, а тому підлягають виселенню, оскільки суду не було представлено жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у розумінні ст.99 ЖК УРСР є тимчасовими жильцями.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, Ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.М. Храпак