Справа № 211/3600/16-ц
Провадження № 2/211/230/17
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.

при секретарі Польчик Л.В.

за відсутності

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»

розглянувши в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» про визнання договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку недійсним,

В с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» про визнання договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку недійсним, вказавши, що 01.02.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договори про відкриття та обслуговування карткового рахунку № 9868 та № 8809. Зазначені договори укладені сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми , запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. На час укладення кредитного договору позивачем була надана банкові інформація про його майновий стан. За умовами договорів банк мав передати позивачеві 8000 грн. кредитних коштів, шляхом перерахування на банківську картку позивача «Універсальна» № 615790. Позивач як позичальник мав сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,9 % річних, що нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами. Позивач мав до 25 числа кожного місяця, здійснювати погашення кредиту. В період з 01.02.2009 року по 07.10.2013 року, позивачем сплачено банку грошові кошти у сумі 4137, 72 грн., а також % за користування кредиту у розмірі 1,9 % річних щомісячно. Залишок за кредитом лімітом склав 3862, 28 грн. В подальшому у відповідача було скрутне матеріальне становище і він звернувся до банку з пропозицією укласти договір реструктуризації , однак банком було відмовлено. Потім позивач неодноразово звертався до банку з заявами про надання йому інформації про суму заборгованості , суми нарахованих та сплачених процентів та пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також про надання належним чином завірених копій договорів, крім того знову і знову ставив питання про реструктуризацію. Банком не надано запитуваної інформації та документів. Листом від 04.11.2015 року банк відповів позивачеві, що в договорі реструктуризації відмовляє, документи запитувані надає, суму боргу вказує, а щодо виписку по рахунку та отримання інформації по нарахуваннях просять звернутися до будь-якого відділення банку, або отримати інформацію через 3700 або Приват 24. 01.03.2016 року позивач знову звернувся з таким же письмовим зверненням до банку відповідача, але знову отримав лист від 23.03.2016 року згідно якого в договорі реструктуризації банк позивачеві відмовляє, документи запитувані надає, суму боргу вказує, а щодо виписку по рахунку та отримання інформації по нарахуваннях просять звернутися до будь-якого відділення банку, або отримати інформацію через 3700 або Приват 24. Позивач вважає, що його право на звернення громадян та на отримання інформації порушено, в зв»язку з тим, що банк не надає запитувану інформацію, не відповідає на звернення, відмовляється укладати з позивачем договір реструктуризації, незаконно збільшує борг за кредитним договором, грубо порушує права позивача та законодавство України. Позивач звернувся за захистом свого права та просить суд. Визнати недійсними договори про відкриття та обслуговування карткового рахунку № 9868 та № 8809, укладені між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 банк «ПРИВАТБАНК» та просить зобовязати Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 банк «ПРИВАТБАНК» прийняти у ОСОБА_1 суму у розмірі 3862, 28 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав з підстав, викладених в позові, наполягав на задоволенні вимог в повному обсязі.

Представники відповідача в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

До позовної заяви позивачем надано, та судом встановлено, що 01.02.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN5732. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми , запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. Певний час позивач сплачував кредит , а потім в зв»язку з скрутним матеріальним становищем він припинив сплачувати кредит і звернувся до банку з пропозицією укласти договір реструктуризації , однак банком було відмовлено. Потім позивач неодноразово звертався до банку з заявами про надання йому інформації про суму заборгованості , суми нарахованих та сплачених процентів та пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також про надання належним чином завірених копій договорів №9868 та № 8809 . Листом від 04.11.2015 року банк відповів позивачеві, що в договорі реструктуризації відмовляє, документи запитувані не надає, суму боргу вказує, а щодо виписку по рахунку та отримання інформації по нарахуваннях просять звернутися до будь-якого відділення банку, або отримати інформацію через 3700 або Приват 24.

Жодних підтверджень наявності укладення оскаржуваних договорів позивач не надає, клопотань про їх витребування не заявляв.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами кредитний договір № SAMDN5732 від 01.02.2009 року підписаний сторонами без застережень, при цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач підписав договір власноручно, його волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором.

В абзаці 3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства, неможливість сплати боргу за кредитом не є підставою для визнання договору кредиту недійсним.

У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Головною причиною недійсності договорів №9868 та № 8809 позивач вказує, відмову банку укладати з ним договір реструктуризації так як він не має матеріальної можливості сплачувати кредит, а також не надання банком інформації на звернення.

Суду не надано жодних належних доказів недійсності правочину № SAMDN5732, недобросовісних, несправедливих, або ж нікчемних його умов. Але позивач не ставить вимогу стосовно цього договору. Тому судом не розглядає цей договір.

Суд має не виходячи за рамки позову розглядати питання щодо договорів № 9868 та № 8809. Але при цьому позивачем взагалі не надано доказів, що договори № 9868 та № 8809 між ним та банком відповідача укладалися. У суду немає жодних підстав , матеріалів та доказів стосовно договорів № 9868 та № 8809, які позивач просить визнати недійсними, а отже відсутні законні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. 215 ЦК України, ст.ст. 10,60,88,212, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_3