Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Номер провадження 22-ц/778/1544/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бабак А.М.

Суддів Спас О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що з 06 липня 2015 року вона працює на посаді заступника начальника Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 29 квітня 2016 року № 10/07-20 від 29 квітня 2016 року до неї застосовано захід дисциплінарного впливу, а саме попереджено про неповну службову відповідність.

У судовому порядку зазначений наказ визнаний протиправним та скасований.

У звязку з незаконним притягненням її до дисциплінарної відповідальності, вона зазнала душевних страждань, втратила спокій та рівновагу, в неї порушений сон, виникали нервові зриви, що негативно впливало на її відносини з сімєю, Протягом всього часу оскарження незаконного наказу вона перебувала у пригніченому стані, почувала себе менш впевнено під час виконання службових обовязків.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано жодного доказу спричинення моральної шкоди. Також судом не враховані вимоги чинного законодавства при визначені розміру шкоди та якими доказами це підтверджується.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн., суд першої інстанції виходив з наявності для цього правових підстав, передбачених ст. 23 ЦК України та 237-1 КЗпП України, з врахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 29 квітня 2016 року № 10/07-20 «Про застосування заходу дисциплінарного впливу до ОСОБА_3Г.», яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року залишена без змін.

Судами адміністративної інстанції встановлено, що з 06 липня 2015 року, відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 699/07-12 від 03 липня 2015 року ОСОБА_3 працює на посаді Заступника начальника Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 29 квітня 2016 року № 10/67-20 від 04 травня 2016 року до ОСОБА_4, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (в редакції, що діяла на той час) застосовано захід дисциплінарного впливу, а саме: попереджено про неповну службову відповідність.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом при розгляді адміністративного позову, відповідач не довів правомірності винесеного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, скасування наказу), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду, викладений у судовому рішенні у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом скасування наказу, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (винесення незаконних наказів, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування, не враховано, що позивачем не доведений факт заподіяння моральних страждань, колегія суддів вважає необґрунтованими.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України суд врахував характер правовідносин, глибину фізичних та душевних страждань позивача, необхідність позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права.

Розглядаючи цей спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: