АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Справа № 645/4850/16-ц Головуючий І інстанції Федорова О.В.
Провадження: 22-ц/790/1358/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі Котлярової М.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, визнання права власності на спадщину за заповітом, -

встановила:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 14.03.2016 року померла ОСОБА_5, з якою він з 1987 року проживав однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_5 заповіла позивачу все належне їй майно. На час відкриття спадщини він проживав разом із спадкодавцем, у звязку з чим вважав себе таким, що прийняв спадщину після померлої. Проте, держаним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори постановою від 24.09.2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_5, з посиланням на пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилання позивача про те, що він постійне проживання разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини не були прийняті нотаріусом до уваги, оскільки він не зміг документально це підтвердити.

Просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі спадкодавцем ОСОБА_5, яка померла 14.03.2016 року, на час відкриття спадщини - 14.03.2016 року, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом: на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_3, після ОСОБА_5, померлої 14.03.2016 р.

Рішенням Фрунзенським районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_5, яка померла 14.03.2016 року, на час відкриття спадщини - 14.03.2016 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом: на квартиру АДРЕСА_2, та на квартиру АДРЕСА_3, після смерті ОСОБА_5, померлої 14.03.2016 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 7441,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвали нове, яким у задоволені позову відмовити. Посилалась на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначила, що судом першої інстанції встановлено факт проживання однією сімєю позивача з спадкоємцем. При цьому, не встановлено факт саме постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Адже, відповідно до вимог ст. 1268 ч.2 ЦК України, спадкоємцем, який прийняв спадщину вважається саме особа, яка постійно проживала із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Таким чином, судом першої інстанції встановлено факт, який не створює правових наслідків для позивача. Крім того, судом першої інстанції з відповідача було стягнуто судовий збір, що є порушенням чинного законодавства, оскільки відповідач є інвалідом ІІ групи та відповідно до ЗУ «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 532157, виданого 15.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції ОСОБА_5 померла 14.03.2016 року в м. Харкові (а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина за заповітом на все належне їй майно, яке складається з : квартири АДРЕСА_4, що належала їй на праві власності: 1/2 частка - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 28.11.2003 року за № 8-03-231780, згідно з розпорядженням № 9183 від 28.11.2003 року, зареєстрованої в КП «ХМБТІ» 06.09.2006 року за № П-8-25707; та 1/2 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2006 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, р. № 3-1552.; квартири АДРЕСА_5, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.08.2014 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, р. № 6-388.

Відповідно до заповіту від 05.03.2013 року на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіла все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, та все те, що належатиме їй на день її смерті, та на що вона за законом матиме право, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18, 82).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що письмові докази, які містяться в матеріалах справи свідчать про те, щона час смерті ОСОБА_5 позивач проживав з нею. Так, з 2003 року позивач звертався до КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» за місцем мешкання: м. Харків, пр.-т МосковськийАДРЕСА_6. Він отримував матеріальну допомогу на лікування ОСОБА_5, отримав лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_5, а також поніс витрати на поховання останньої. Суд прийшов до вірного висновку, що на час відкриття спадщини, ОСОБА_4 постійно проживав з ОСОБА_5 на час її смерті. Задовольняючи вимогу про визнання права власності за позивачем на спадкове майно після померлої ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що судовим розглядом встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, у звязку з чим позивач вважається таким, що прийняв спадщину після її смерті.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Районним судом було встановлено, що зміст вимог позивача направлений на встановлення та підтвердження юридичного факту, який є підставою для визнання права на спадкування за заповітом.

З відповіді від 23.09.2016 року головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» на запит адвоката ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звертався до поліклініки з метою обстеження та лікування з 2003 року за місцем мешкання: АДРЕСА_7 (а.с. 24).

Відповідно до довідки КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7 від 14.03.2016 року за № 491, ця довідка була видана ОСОБА_5 в тому, що вона знаходиться на лікуванні у неврологічному відділенні № 4 з 25.02.2016 року. Довідка видана для представлення за місцем роботи її чоловіка ОСОБА_4 на Харківський шарикопідшипниковий завод (а.с. 21).

За заявою ОСОБА_4 про виплату заробітної плати за січень-лютий 2016 року для лікування його дружини, яка знаходилась на лікуванні в неврологічному відділенні № 4 КЗОЗ «ХМКЛ № 7» з 25.02.2016 року, ПАТ «Харківський підшипниковий завод» 16.03.2016 року виплачено останньому заробітну плату на підставі вищевказаної заяви (а.с. 22, 23).

З лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_5А за № 194 від 15.03.2016 року вбачається, що воно видано ОСОБА_4, про що свідчить його особистий підпис у цьому свідоцтві (а.с. 21).

Похованням ОСОБА_5 також займався ОСОБА_4, про зо свідчить рахунок-замовлення № 000453 на ритуальні послуги від 15.03.2016 року (а.с. 29).

Допитані судом свідки пояснили, що позивач і ОСОБА_5 близько 30 років проживали однією сімєю.

Таким чином, висновки рішення суду в частині задоволених позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_5, яка померла 14.03.2016 року, на час відкриття спадщини - 14.03.2016 року відповідають обставинам справи та доказам, дослідженим судом з додержанням вимог цивільно-процесуального закону.

Проте, не можна погодитись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом: на квартиру АДРЕСА_2, та на квартиру АДРЕСА_3, після смерті ОСОБА_5, померлої 14.03.2016 року.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

Згідно із ст. 69 зазначеного Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині.

За змістом роз'яснень, що містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Із матеріалів справи вбачається, що на час винесення нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2016 року, у ОСОБА_4 були відсутні докази щодо спільного проживання з померлою на час відкриття спадщини. Нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки у встановлений законом строк він не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Отже, ОСОБА_4 з відповідною заявою про прийняття спадщини у встановлений ст. 1272 ЦК України строк до нотаріальної контори не звертався.

Згідно із положенням ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно після померлої ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що судовим розглядом встановлено факт його проживання з померлою на час відкриття спадщини. Проте, на даний час відсутні підстави для визнання права власності на спірне майно у судовому порядку, оскільки позивачу було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва з підстави пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини. Будь яких інших постанови нотаріусом не виносилось. Тому позивач не позбавлений права звернутись з відповідною заявою до нотаріуса.

За вказаних обставин, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, колегія суддів задовольняє частково апеляційну скаргу, рішення суду в частині задоволення вимоги за ОСОБА_4 про визнання права власності за заповітом на спадкове майно підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даної вимоги.

Виходячи з положень ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди ІІ групи.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судового збору в розмірі 7441,20 грн. підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи..

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року в частині визнання права власності за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_8 та на квартиру АДРЕСА_9, після смерті ОСОБА_5, померлої 14.03.2016 року, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрат по сплаті судового збору в сумі 7441,20 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді