У Х В А Л А

30 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Козівської селищної ради про визнання відмови в передачі у власність квартири незаконною, визнання права на безоплатну приватизацію та визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

Козівський районний суд Тернопільської області рішенням від

15 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 15 січня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2016 року залишила без змін.

12 січня 2017 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2016 року, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У заяві ОСОБА_4 зазначає про неоднаковість застосування вимог статей 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_52/ed_2008_09_04/pravo1/T248200.html?pravo=1>та іншого законодавства щодо приватизацію житлового приміщення, у тому числі посилається на положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанови Пленумів Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_52/ed_2008_09_04/pravo1/T248200.html?pravo=1>, рішення Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини тощо.

Для прикладу заявниця надала ухвалу Верховного Суду України від

16 вересня 2009 року постановлену ним, як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2013 року, 5 травня, 8 червня та 28 листопада 2016 року, а також постанови Верховного Суду України від 30 січня та 11 грудня

2013 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявниця, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з відсутності підстав для визнання за нею права власності на квартиру. При цьому суди установили порушення вимог статті 331 ЦК України, оскільки до наданих двох кімнат гуртожитку (площею 13 та 15,9 кв.м) було добудовано ще п'ять, а позивачка не надала доказів відведення земельної ділянки для такої добудови, та дійшли висновку, що у ОСОБА_4 відсутнє право на безоплатну приватизацію житла загальною площею 174 кв.м.

Надана для порівняння ухвала від 20 лютого 2013 року не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалене у справі рішення апеляційного суду та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

Ухвалою від 16 грудня 2009 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який задовольняючи позовні вимоги про визнання відмови у приватизації незаконною та усунення перешкод у приватизації квартири виходив з того, що позивачі відповідно до положень статей <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_40/ed_2008_09_04/pravo1/T248200.html?pravo=1>, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_52/ed_2008_09_04/pravo1/T248200.html?pravo=1>мають право на безоплатну передачу їм у порядку приватизації частини квартири в межах невикористаних житлових чеків, а з урахуванням їх статусу як потерпілих від аварії на Чорнобильській АЕС, місцезнаходження житла в зоні посиленого радіологічного контролю та вимог статті 23 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_624565/ed_2009_12_15/pravo1/T079600.html?pravo=1>», вони мають право на приватизацію частини корисної площі спірної квартири безоплатно.

В ухвалах від 5 травня та 8 червня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з судами попередніх інстанцій, які задовольняючи позовні вимоги виходили з того, що займані позивачами приміщення підлягають приватизації відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_11_09/pravo1/T248200.html?pravo=1> й наказу Міністра оборони України від 15 вересня

2011 року № 569 «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад», та що позивачі є особами, які мають право на приватизацію спірних квартир.

Ухвалою від 28 листопада 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні передачі в приватну власність квартири виходив з того, що відповідачами не доведено належними та допустимими доказами віднесення будинку до території закритого військового поселення.

У наданих для порівняння судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, встановлено різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Постанова Верховним Судом України від 30 січня 2013 року

№ 6-168цс12 прийнята в справі про визнання недійсним договору іпотеки майнових прав та зобов'язання вчинити певні дії.

Таким чином, у справі, в якій прийнято надану заявником для порівняння постанову та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, наявні різні предмети позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлено різні фактичні обставини справи.

У постанові від 30 січня 2013 року (6-125цс12) міститься висновки про те, що виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

У постанові від 11 грудня 2013 року (6-121цс13) Верховний Суд України зазначив, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

У справах, в яких прийнято зазначені постанови та у справі, рішення в якій просить переглянути заявниця, встановлено різні фактичні обставини справи.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Козівської селищної ради про визнання відмови в передачі у власність квартири незаконною, визнання права на безоплатну приватизацію та визнання права власності на квартиру за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко