Справа № 303/7882/16-ц
Провадження № 2/303/558/17
ряд. стат. звітн. 30
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2017 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого Котубей І.І.,

при секретарі Звонар І.Я.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, третя особа Головне управління національної поліції в Закарпатській області, про стягнення шкоди, заподіяної злочином,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, третя особа Головне управління національної поліції в Закарпатській області, про стягнення шкоди, заподіяної злочином. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 березня 2014 року він звернувся до Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області зі заявою про вчинення відносно нього шахрайських дій, передбачених ч.1 ст. 190 КК України. Причиною цього слугувало те, що 08.02.2014 року він через всесвітню мережу Інтернет продав свої золоті вироби загальною вагою 42 грами громадянці ОСОБА_3, мешканці м.Вознесенськ, Миколаївської області, яка в свою чергу зобовязалась виплати йому грошові кошти, але після відправки товару остання йому гроші не виплатила, на телефонні дзвінки не відповідає. На даний час органом досудового розслідування не вчиняються жодні дії, які б були спрямовані на відновлення його порушеного права власності та відшкодування завданих збитків. Надання матеріальної допомоги державою потерпілим від злочину є життєво необхідним, оскільки держава взяла на себе турботу про підтримання правопорядку та гарантування безпеки всіх членів суспільства. Шкода, завдана йому внаслідок кримінального правопорушення, має бути компенсована йому за рахунок Державного бюджету України.

Оскільки йому злочином було заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 42 грам золота, що на момент звернення до суду складає 39 713 гривень, дана шкода підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних коштів, оскільки ОСОБА_4 в особі правоохоронних органів не виконала взятих на себе зобовязань, передбачених Конституцією України. В звязку з цим позивач просить стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області вказану суму матеріальної шкоди.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує.

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в повному обсязі. Свої заперечення представник обґрунтовує тим, що держава є самостійним учасником цивільних відносин і не відповідає за зобовязаннями бюджетних установ (створених нею юридичних осіб). Головне управління Казначейства має свої повноваження, у своїй роботі керується відповідними нормативними актами, воно не є власником бюджетних коштів, а тільки здійснює перерахування коштів з відповідного розпорядника бюджетних коштів за його дорученням, не несе відповідальності за інші органи влади. Жодних відносин між Головним управлінням Казначейства та позивачем у справі не існувало, а тому воно не є належним відповідачем у справі.

Крім того, у письмовому запереченні представник відповідача вказує на те, що ст. 1177 ЦК України передбачено можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Стаття 127 КПК України також передбачає, що завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення матеріальна шкода компенсується йому за рахунок Державного бюджету у випадках та в порядку, передбачених законом. На сьогоднішній день єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, є Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо. Отже, чинне законодавство передбачає можливість відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок Державного бюджету, є лише у випадку, коли таке кримінальне правопорушення вчинене спеціальним субєктом. В інших випадках це неможливо, крім того, право на відшкодування шкоди за рахунок злочинця може бути реалізовано.

Представник третьої особи Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 15 березня 2014 року звернувся до Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області зі заявою про те, що 08.02.2014 року він через всесвітню мережу Інтернет продав свої золоті вироби загальною вагою 42 грами громадянці ОСОБА_3, мешканці м.Вознесенськ, Миколаївської області, яка в свою чергу зобовязалась виплати йому грошові кошти, але після відправки товару остання йому гроші не виплатила, на телефонні дзвінки не відповідає. Дана заява позивача була внесена в Єдиний реєстр досудовий розслідувань 16.03.2014 року.

Вказаний факт підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 0000707 від 23.05.2016 року.

За загальним правилом, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК України).

Правовідносини щодо відшкодування особі матеріальної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, врегульовані ст. 1177 ЦК України та ст. 127 КПК України.

Так, стаття 1177 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Аналогічного змісту норма міститься в статті 127 КПК України, відповідно до якої шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Для відшкодування шкоди на підставі ст. 1177 ЦК України, окрім факту заподіяння шкоди, злочинного діяння та причинно-наслідкового звязку між ними потрібна наявність особливих умов, зокрема, особу злочинця має бути не встановлено або така особа повинна бути неплатоспроможною.

Отже, вищевказані норми закону передбачають право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України, не у всіх без виключення випадках заподіяння такої шкоди, а лише тоді, коли не встановлено особу злочинця або така особа є неплатоспроможною.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способи захисту, які застосовуються судом, визначені в ст. 4 ЦПК України, відповідно до якої здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звернувшись до суду з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, позивач ОСОБА_2 не вказав про наявність підстав для звільнення від доказування, передбачених ст. 61 ЦПК України, і при цьому не надав суду жодного доказу на підтвердження обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Зокрема, у даній справі доказуванню підлягають обставини про вчинення відносно позивача злочину, заподіяння йому внаслідок вчиненого злочину шкоди, розмір цієї шкоди, причинно-наслідковий звязок між злочинним діянням і заподіяною шкодою, невстановлення особи, яка вчинила злочин, або її неплатоспроможність.

На підтвердження заявлених вимог позивач до позовної заяви додав тільки копію витягу з кримінального провадження № 0000707 від 23.05.2016 року, яка за своєю суттю підтверджує тільки факт звернення позивача із відповідною заявою в правоохоронні органи. Жодних інших доказів позивачем суду не надано, а тільки подано заяву про розгляд справи без його участі.

Крім того, як вбачається із витягу з кримінального провадження № 0000707 від 23.05.2016 року, особа, яка нібито вчинила злочин відносно позивача, йому відома, нею є громадянка ОСОБА_3, на що вказує сам позивач.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: не доведено факт вчинення відносно нього злочину, факт заподіяння йому шкоди внаслідок вчиненого злочину, розмір заподіяної шкоди, факт невстановлення особи, яка вчинила відносно нього злочин.

Вирішуючи даний спір та надаючи оцінку запереченням представника відповідача, суд вважає, що обґрунтованим є його твердження про безпідставність вимог до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області.

Так, згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 174 ЦК України встановлено, що держава відповідає за своїми зобов'язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. При цьому, відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Згідно Положення про ОСОБА_4 казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ № 215 від 15.04.2015 року, ОСОБА_4 казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Пунктом 17 вказаного положення передбачено, що Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках.

Відповідно, Казначейство, як самостійна юридична особа, та держава Україна є окремими самостійними учасниками цивільних правовідносин, а тому Казначейство не відповідає за зобовязаннями держави.

Звернувшись з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок злочину, позивач заявив вимоги не до держави, яка зобовязана відшкодовувати таку шкоду згідно з законом, а до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області. Жодним законом не покладено обовязку на дану установу відповідати за зобовязаннями держави, ця установа не перебувала з позивачем в жодним правовідносинах.

Питання заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідачів у цивільному процесі врегульовані ст. 33 ЦПК України, відповідно до якого суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З даної норми випливає, що заміна первісного відповідача на належного або залучення до справи співвідповідача можливе тільки у випадку відповідного клопотання позивача.

Позивачем ОСОБА_2 жодного клопотання до суду з даного питання не подавалося.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивачем заявлено вимоги не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, а тому, навіть у випадку обґрунтованості таких вимог, вони не підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог через відсутність спеціального закону, який визначає випадки та порядок відшкодування шкоди, завданої злочином.

На сучасному етапі в Україні через відсутність спеціального закону право особи на відшкодування їй державою шкоди, завданої злочином, дійсно є декларативним.

Однак, Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 червня 2004 р., розглядаючи справу «Броньовський проти ОСОБА_4» про право на кредит, яке було законодавчо закріплено в законодавстві ОСОБА_4, але через відсутність механізмів його реалізації носило виключно деклараційний характер, негативно оцінив «парадоксальну ситуацію, в якій виявилося неможливим реалізувати право на практиці, і що ці обмеження не були виправданими в демократичній державі, яка керується принципом верховенства права», та визнав факт порушення ОСОБА_4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод [9].

В даному випадку, забезпечення реалізації особою свого права є позитивним обовязком держави, яка повинна зробити те, що від неї очікується.

Отже, неприйняття державою спеціального закону щодо порядку відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок злочину, не може бути підставою для відмови у відшкодуванні такої шкоди за наявності для того відповідних підстав.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення саме з підстав їх недоведення позивачем та заявлення ним вимоги не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 174, 176, 1166, 1177 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 11, 33, 60, 61, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, третя особа Головне управління національної поліції в Закарпатській області, про стягнення шкоди, заподіяної злочином відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд.

Особи, які брали, участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мукачівського

міськрайонного суду ОСОБА_5