Номер провадження: 22-ц/785/2412/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Спіка» про визнання права власності на хвіртку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.12.2016 року,

встановила :

03.12.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з зазначеним позовом, уточнивши який 30.11.2016 року, просили визнати за ОСОБА_2 право власності на металеву хвіртку зазначених розмірів, яка являється складовою спорудою її приватного житлового будинку №10 по вул. Капітана Семенюка у м. Ізмаїл Одеської області, розташованого на приватній земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 мотивуючи свої вимоги тим, що зазначену металеву хвіртку було за власні кошти виготовлено та встановлено позивачами в межовому паркані у 1998 році для забезпечення нормального функціонування будинку та обслуговування оглядових колодязів, які розташовані на суміжній земельній ділянці, належної ТОВ ВКФ «Спіка». Позивачі зазначали, що ТОВ ВКФ «Спіка» не визнає їх право власності на зазначену хвіртку та під час судових розглядів інших справ наголошує на тому, що зазначене майно належить ТОВ ВКФ «Спіка», що й стало підставою для звернення з позовом до суду.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.12.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити заявлені ними позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивують тим, що суд першої інстанції, вважаючи доказаним, що хвіртка, яка встановлена в межовому паркані між земельною ділянкою, що належить на праві власності ОСОБА_2 і земельною ділянкою комунальної власності, що передана в оренду ТОВ ВКФ «Спіка» виготовлена та встановлена силами та за рахунок позивача ОСОБА_3 в 1998 році, не застосував до спірних правовідносин положення статті 331 ЦК України, яка регулює питання права власності на новостворене майно (нову річ), яка виготовлена особою. Також зазначають, що діючим законодавством України не передбачено прийняття в експлуатацію та державну реєстрацію права власності на металеву хвіртку, відповідно право власності позивачів на хвіртку виникло з моменту її виготовлення та встановлення, у звязку з чим вважають, що ними в ході розгляду справи доведено, а відповідачем не спростовано, що хвіртка є власністю позивачів. Крім того апелянти наголошують, що судом першої інстанції під час розгляду справи не дотримано вимог процесуального законодавства та не визначено факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню; не з'ясовано, які докази подані чи подаються кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин та не розяснено наслідки неподання сторонами таких доказів, у звязку з чим позивачі правомірно розраховували, що факт розміщення хвіртки на їх земельній ділянці визнаний та не заперечується сторонами по справі, тому не потребує додаткових доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно позовної заяви позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння по вул. Капітана Семенюка,10 в м. Ізмаїлі на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку №46 від 04.08.2006 року (а/с8).

Правовстановлюючі документи на домоволодіння в матеріалах справи відсутні, технічний паспорт на будинок, в якому-б були вказані господарчі та дворові споруди відсутні, тому неможливо зробити висновок, що входить в склад домоволодіння (в тому числі і спірна хвіртка) по вул. Капітана Семенюка, №10 в м. Ізмаїлі, яким володіє на праві власності позивач ОСОБА_2

Разом з цим суд вважав доказаним, що хвіртка, яка встановлена в межовому паркані між земельними ділянками, що належить на праві власності ОСОБА_2 і земельною ділянкою, що знаходиться в оренді ТОВ ВКФ «Спіка», виготовлена і встановлена позивачем ОСОБА_3

Про це в своїй відповіді від 18.09.2012 року на імя начальника Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради ОСОБА_4 директор ТОВ ВКФ «Спіка» ОСОБА_5 сповіщає «доступ на територію по вул. Кутузова,28 з боку власників домоволодіння №10 по вул. Капітана Семенюка являється вільним, а самовільний прохід, зроблений в паркані жильців по вул. Капітана Семенюк, 10 не може бути проходом для обслуговування колодязів» (т.2, а/с7,8).

Вище вказане підтверджується поясненнями самих позивачів, доданими ними до матеріалів справи світлинами, допитаними в судовому засіданні свідками - ОСОБА_6, який пояснив, що на прохання ОСОБА_3 «зварив» з матеріалу замовника металеву хвіртку, яку вони разом встановили в межовому паркані, те що саме він виконував зварювальні роботи може підтвердити люба експертиза так як він один ліворукий зварник в місті ОСОБА_6. Свідок ОСОБА_7 пояснив, що 1998 році разом з іншими товаришами допомагав ОСОБА_3 виготовити та встановити металеву хвіртку в межовому паркані, що встановлений із залізобетонних плит. Людей було багато так як хвіртка була дуже важка.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 виготовив встановив хвіртку в межовому паркані, суд першої інстанції вважав, що позивачі не довели за допомогою належних засобів доказування знаходження спірної хвіртки на їх території, входить до переліку прибудинкових споруд чим унеможливлює задоволення негаторного позову. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність і безпідставність позовних вимог, спірна хвіртка знаходяться на суміжній земельній ділянці в невідомо кому належному паркані, відповідно, діючим законодавством не передбачено визнання права власності на окремо стоячу хвіртку, що не входить до складу домоволодіння, а тому дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду, крім цього вважає необхідним зазначити наступне.

З доводів позивача встановлено, що хвіртка, не є окремим майном, а входить до комплексу споруд, а саме до огорожі, а тому законодавством передбачено інший порядок визнання права власності, а саме виготовлення технічної документації та її подальшої реєстрації у компетентному органі, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.12.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_8