Справа № 341/1009/14-ц
Провадження № 22-ц/779/281/2017
Головуючий у 1 інстанції Мула О. Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що в шлюбі з відповідачем 31 травня 2009 року народився син ОСОБА_6. 24 грудня 2013 року шлюб розірвано. Рішенням Галицького районного суду від 17 березня 2014 року присуджено до стягнення з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі 800 грн. щомісячно до досягнення повноліття. Проте, такий розмір аліментів є недостатнім, оскільки витрати на утримання сина збільшились. Їй відомо про високу заробітну плату відповідача, яку він отримує в Республіці Італія та вважає, що така обставина є підставою для задоволення її позовних вимог про збільшення розміру аліментів.

Просила змінити розмір аліментів, стягнених з відповідача на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, збільшивши його з 800 грн. до 6000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Галицького районного суду від 20 грудня 2016 року позов задоволено частково. Збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_4 на підставі рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2014 року на користь ОСОБА_3 на утримання сина, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, до розміру 4000 грн. щомісячно, починаючи з 19 травня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на необгрунтованість рішення суду, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що позивачкою не представлено жодних доказів на підтвердження необхідності збільшення розміру аліментів у величині чотирьох граничних розмірів аліментів, визначених законодавством України. Надана суду інформація про перебування відповідача у трудових відносинах з ТзОВ ОСОБА_7 в Італійській Республіці з 17 березня 2012 року на основі контракту на невизначений термін по листопад 2015 року, які не є постійними, а заробіток носить періодичний характер, не дає підстав вважати, що матеріальний стан відповідача покращився і він має можливість сплачувати аліменти в розмірі, визначеному рішенням суду.

Також зазначає, що стан здоровя та матеріальне становище позивача по справі, які були станом на час ухвалення рішення про стягнення аліментів не змінились, а тільки покращились, оскільки і сама позивач перебуває в Італії, де працює та отримує доходи.

Крім цього суд не врахував, що в разі задоволення позову аліменти у зміненому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішення суду, а не від дня предявлення позову.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивачем рішення суду не оскаржено.

Вислухавши представника апелянта, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В силу ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. За змістом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, є відповідач ОСОБА_4, а матір»ю - позивач ОСОБА_3З, що підтверджено відомостями, які містяться у свідоцтві про народження серії 1-НМ № 128523, виданому виконкомом Бурштинської міської ради Галицького району 09 червня 2009 року. (а.с.6)

Рішенням Галицького районного суду від 24 грудня 2013 шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено на проживання з матірю ОСОБА_3 (а.с.5)

Згідно виконавчого листа від 11 квітня 2014 року, виданого на підставі рішення Галицького районного суду від 17 березня 2014 року, із ОСОБА_4 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно. (а.с.7)

Із кредитних договорів встановлено, що відповідач ОСОБА_4 отримав в Італійській Республіці кредити: 27.05.2011р. на суму 5000, 00 євро зі сплатою 60 місячних внесків по 107.74 євро, тобто строком на п»ять років, та 10.02.2010 р. на суму 10200,00 євро зі сплатою 48 щомісячних внесків (а.с.9,10).

Про те, що ОСОБА_4 в липні, листопаді 2014 року переказував ОСОБА_3 кошти, в сумі 4000 грн. та 1600 грн. підтверджено копіями квитанцій. (а.с.63,64)

Встановлено, що відповідач перебував у трудових відносинах з підприємством ОСОБА_7 СРЛ м. Реджіо Емілії, країна Італія з 17.03.2012 року до 08.08.2014 року та з (а.с. 65).

В протоколі судового засідання від 23 листопада 2015 р. суду у ОСОБА_8 колегії суду з цивільних справ за запитом Галицького районного суду Івано-Франківській області зазначено, що відповідач працював у ТзОВ ОСОБА_7 приблизно 4 або 5 місяців протягом 2013 і 2014 років; працював з січня до червня 2014р. та з вересня до 31.12.2014 р., на основі контракту на невизначений термін. Платіжна відомість ОСОБА_4 показує місячну зарплату в розмірі 1200/1400 євро. В кінці червня 2015р. знову був прийнятий на роботу з липня місяця 2015р..

Згідно даних національного інституту страхування від нещасних випадків на роботі заробітна плата відповідача в ТзОВ ОСОБА_7 за 2015 рік становила без вирахувань: у липні 2065 євро, у серпні 2297 євро, у вересні 716 євро, у жовтні 1653 євро, розрахункові 19.11.2015р. - 427.67 євро (а.с.116-120).

Судом встановлено, що ОСОБА_4, перебував в трудових відносинах із ТзОВ ОСОБА_7 в Італійській Республіці з 17.03.2012 р. по вересень 2014р. на основі контракту на невизначений термін та з липня по листопад 2015 року, які не були постійними, заробіток носив періодичний характер, залежно від працевлаштованості, беручи до уваги, що на даний час він продовжує перебувати в зазначеній державі.

Даних про його доходи в 2016 р. не здобуто.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з положень ст. 191-192, ст.ст. 180, 182, 184 СК України, встановивши, що матеріальний стан відповідача змінився, дійшов висновку про збільшення розміру аліментів з 800 до 4000 гривень щомісячно, що є достатнім та справедливим та забезпечить повноцінний розвиток дитини.

Ухвалюючи рішення, суд вірно визначив характер спірних правовідносин, але неправильно застосував норми матеріального права, неповно встановивши усі обставини по справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зміну матеріального стану відповідача, який надає йому можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, але не від дня подання позову, а з липня 2015 року.

Суд не в повній мірі врахував обставини справи, а також допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст.180 та ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому ч. 2 ст. 182 передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обовязок щодо утримання дитини покладений на обох батьків, тобто дитину повинен утримувати не лише їх батько, а і її мати.

Ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» (в редакції Закону від 19.05.2016р.) встановлений розмір прожиткового мінімуму дітей віком до 6 років: з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1355 гривень, для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 травня 1531 грн., з 01 грудня 1689 грн.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» для дитини віком дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.

Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком від 6 до 18 років.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоровя та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно.

При визначенні розміру аліментів слід врахувати факт перебування дитини на утриманні позивача, вік дитини (шкільного віку), що має значення для визначення розміру необхідних витрат для розвитку дитини, розмір доходу та матеріальне становище відповідача (наявність у нього заробітку), вартість життя та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, навчання, здоров'я дитини, а так і необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб і самого відповідача, стан здоров»я як відповідача, так і дитини (відповідач щодо стану здоров»я, а також позивач щодо стану здоров»я дитини відомостей не подали), тому слід виходити з того, що відповідач має задовільний стан здоров»я, а дитина потребує періодично медичної допомоги по мірі її росту та розвитку.

Враховуючи ті обставини, що рішення про стягнення аліментів на утримання дитини ухвалено Галицьким районним судом Івано-Франківської області 17 березня 2014 року, а 19 травня 2014 року позивач подала позов про збільшення розміру аліментів, зазначивши, що їй стало відомо про інший, значно більший дохід відповідача, у матеріалах справи наявні докази про трудову діяльність відповідача з 2012 року по серпень 2014 рік, після чого він був звільнений з роботи і тривалий час (на протязі року) не працював, знову працевлаштувався лише у липні 2015 року, тому колегія суддів дійшла висновку, що з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів і на момент подання позову про збільшення розміру аліментів як такої зміни у матеріальному стані відповідача не відбулося, так як його матеріальний стан був врахований судом під час ухвалення рішення про стягнення аліментів.

Позивач по суті просить зазначене рішення суду про стягнення аліментів переглянути в порядку ст.192 Сімейного кодексу України, зазначаючи про те, що їй стало відомо про більший дохід відповідача у ході розгляду іншої справи. Однак положення ст. 192 СК України надають право на збільшення розміру уже стягнених аліментів за умови зміни матеріального стану платника аліментів (збільшення доходу, отримання у власність майна тощо).

Факт зміни матеріального стану відповідача мав місце фактично з липня 2015 року, коли він повторно працевлаштувався, оскільки, не працюючи тривалий час, став отримувати дохід у вигляді заробітної плати у іноземній валюті - євро.

Враховуючи ту обставину, що за п»ять місяців 2015 року позивач отримав 7158,67 євро, тобто в середньому по 1431,73 євро на місяць, а оскаржуваним рішенням збільшено розмір аліментів до 4000 гривень, що еквівалентно 138,53 євро і є по суті 1/10 частиною від заробітку відповідача, тому колегія суддів дійшла висновку, що він має можливість сплачувати аліменти на утримання свого сина у визначеному судом розмірі.

При цьому, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення дитині необхідного мінімуму, але розмір аліментів не може бути категорично прив»язаний до прожиткового мінімуму, оскільки батьки надають матеріальне забезпечення дітям в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, які можуть перевищувати необхідний прожитковий мінімум, але це забезпечення не буде зайвим для розвитку дитини.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач має фінансову можливість сплачувати на утримання дитини щомісячно аліменти у розмірі 4000 гривень.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був виходити з розміру прожиткового мінімуму і вирішити питання так, щоб розмір аліментів не перевищував половини розміру прожиткового мінімуму на дитину, не заслуговують на увагу, так як судом обґрунтовано встановлено, що відповідач може сплачувати аліменти у більшому розмірі і такий розмір не буде зайвим для розвитку дитини.

При тому надані суду представнику відповідача докази про його витрати на оплату комунальних послуг в Республіці Італія не дають підстав для висновку про неможливість сплати на утримання дитини розміру аліментів, який еквівалентний 138 євро.

Доводи представника апелянта про те, що відповідач має наміри повернутися в Україну і подати позов про визначення місця проживання дитини з ним, так як мати дитини також знаходиться за кордоном і не займається вихованням дитини, для вирішення цієї справи жодного значення не мають, оскільки відповідач не позбавлений права після вирішення питання про визначення місця проживання дитини з ним щодо подання позову про стягнення аліментів на його користь.

За змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Однак, це правило не поширюється на вимоги про збільшення розміру аліментів, а оскільки позивачем не надано доказів про зміну матеріального стану відповідача з моменту подання позову, а також у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз»яснено, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнення аліментів з 19 травня 2014р., оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права. Його слід скасувати в цій частині і ухвалити нове про стягнення аліментів у збільшеному розмірі з дня набрання цим рішенням законної сили, тобто з 14 лютого 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 20 грудня 2016 року змінити, скасувавши його в частині стягнення аліментів з 19 травня 2014р.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким визначити, що стягнення аліментів у збільшеному розмірі розпочати з дня набрання цим рішенням законної сили, тобто з 14 лютого 2017 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_9

ОСОБА_10