АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

[1] І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [2]

14 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасуванння, -

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, який уточнював під час розгляду справи і остаточно просив поновити строк позовної давності, визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10.02.1993 року, визнати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та скасувати його.

Свої вимоги обґрунтовував тим,що 14.02.1973 року він отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на себе одного. У 1993 році він разом зі своєю дружиною, ОСОБА_3, яка була зареєстрована у спірній квартирі після укладення з ним шлюбу в 1990 році, звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у їх спільну власність. Разом з тим, лише на початку 2016 року позивачу стало відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності іншим особам, а свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 невідомо яким чином було видано лише на одну його дружину - ОСОБА_3 Вважаючи свої права порушеними, а також те що при проведенні приватизації був порушений її порядок, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач просив задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20.10.2016 року позов задоволено.

Визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10.02.1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, незаконним та скасовано.

Визнано свідоцтво про право власності на житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровської районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_3 недійсним та скасоване.

Стягнуто з Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 102, 40 грн.

Не погодившись з рішенням суду третя особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зазначає, що суд першої інстанції без належних обґрунтувань зробив висновок про те, що був порушений порядок приватизації спірного житла. Судом було помилково зазначено, що лише наймач має право звернутися із заявою про приватизацію, хоча член сім'ї наймача має рівні права разом з наймачем щодо приватизації житла. Вказує, що суд не звернув уваги на ту обставину, що законодавством про приватизацію державного житлового фонду передбачено обов'язковість визначення уповноваженого власника квартири, що було зроблено та засвідчено в заяві від 04.02.1993 року ОСОБА_2 Окрім того вважає, що судом першої інстанції було неправомірно поновлено строки на подання позовної заяви.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 та його представники -ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити.

Представники Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації та Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в судове засідання двічі не з'явилися. Зважаючи на положення ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним,а неявку такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цих межах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги,суд вважав доведеним,що при приватизації спірної квартири були порушені законні права та інтереси позивача,його незаконно позбавлено права на приватизацію квартири наймачем якої був саме він,а відтак його порушені права підлягають захисту шляхом визнання незаконним розпорядження РДА про приватизацію квартири та недійсним свідоцтва про право власності виданого на підставі цього розпорядження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції .

Право на приватизацію є самостійним правом особи, яка вирішила приватизувати житло. Якщо житлом, яке заінтересована особа має намір приватизувати, також користується інша особа (інші особи) на тих саме умовах, повинні бути ураховані і їх (їхні) права та інтереси.

Для дотримання умов реалізації права на приватизацію: квартири у багатоквартирному будинку, одноквартирному будинку, житлового приміщення у гуртожитку, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів необхідно отримати згоду всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника.

Зазначене закріплено у ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та у п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.

Згідно із Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (п.п. 17-20) заявник повинен дотриматися певних формальностей та надати необхідний перелік документів, після чого вони перевіряються органом приватизації, здійснюється додатковий комплекс дій та приймається рішення.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 14174 від 14.02.1973 року на себе одного та одразу ж уклав договір найму цієї квартири з ЖЕК-1003 ( а.с.5 ).

02.09.1988 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 і остання була зареєстрована в його квартирі у 1990 році ( а.с.6,11).

04 лютого 1993 року ОСОБА_3 подала до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1 на неї одну ,яка містила запис від імені Кириєнка про те,що він «не возражает» (а.с.12,46). До заяви ОСОБА_3 було додано довідку форми 3 в якій зазначено ,що наймачем квартири є ОСОБА_2 і до складу його сім'ї входить його дружина ОСОБА_3,обидва зареєстровані в цій квартирі ( а.с.47).

Згідно долученої до справи,однак належним чином не посвідченої копії розпорядження органу приватизації від 10.02.1993 року № 2/184 заява ОСОБА_3 на приватизацію квартири була задоволена ( а.с.10) і вона отримала свідоцтво про право власності на житло,зареєстроване у БТІ м. Києва 19.02.1993 року у реєстровій книзі за №669 ( а.с.14).

Позивач стверджує,що він не надавав згоди на приватизацію квартири на одну дружину, особисто з питання приватизації не звертався до ЖЕКу та органу приватизації і до часу смерті дружини 17.03.2016 року ( а.с.7) не був обізнаний про те,що вона приватизувала квартиру лише на себе одну та подарувала її своєму синові від іншого шлюбу.

Із долученої до справи копії заяви ОСОБА_3 убачається ,що ОСОБА_2 підписав заяву на приватизацію квартири,що він не оспорює,зазначивши що при цьому не йшлося про позбавлення його права на приватизацію його же квартири.

Відповідно до положень частини 2 ст. 15 Закону України «Про право власності»,ст. 1,ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,п .5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, приватизація квартири відбувалася на підставі заяви наймача на усіх осіб,що зареєстровані в ній в рівних частках.

Отже, з огляду на зазначені положення норм права приватизація квартири лише на одного з членів сім'ї в 1993 році була неможливою й суд першої інстанції підставно вважав твердження позивача про те,що він не надавав згоди на одноособову приватизацію квартири на свою дружину доведеними.

Крім того з долученого до справи попереднього розрахунку площі вказаної квартири, що безоплатно приватизується, який передує прийняттю рішення про приватизацію,убачається що він здійснений на двох осіб,з урахуванням двох житлових чеків ( а.с.9,44).

До того ж Дніпровська РДА у м.Києві у своїй відповіді в Дніпровське управління поліції ГУ Національної поліції у м.Києві за № 2274/43/4/103 від 25.03.2016 року з приводу приватизації квартири АДРЕСА_1 зазначила ,що згідно розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА м.Києва № 2/184 від 10.02.1993 року ,було оформлено Свідоцтво про право власності яке посвідчує,що вказана квартира дійсно належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках ( а.с.54-55).

Із зазначеного слідує,що існує два розпорядження різного змісту за одним й тим номером від однієї й той самої дати .

Проте, ці розбіжності відповідачами не спростовані та не усунені , наявність підстав для приватизації квартири на одну ОСОБА_3 у 1993 році та відповідність поданих нею для приватизації квартири документів вимогам діючого на той час законодавства не доведені,а відтак суд першої інстанції вірно вважав,що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулася із порушеннями,розпорядження про приватизацію цієї квартири є незаконним і відповідно свідоцтво про право власності видане на підставі цього розпорядження є недійсним згідно з ч.1 ст.203,ч.1ст.215 ЦК України.

Судом також було встановлено ,що 19.01.1995 року ОСОБА_3 подарувала квартиру АДРЕСА_1ОСОБА_1.( а.с.78).

Разом із цим як дарувальник ОСОБА_3 з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті ,так і позивач, постійно проживали в цій квартирі ,користувалися нею,несли витрати на її утримання,з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають.

Обдарований ОСОБА_1, у спірну квартиру за життя ОСОБА_3, протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній, має інше житло,де й був зареєстрований до смерті матері. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред'явивши договір дарування за 1995 рік. Цих обставин ОСОБА_1 не заперечував.

Позивач вказував, що лише з того часу коли ОСОБА_1 зареєструвався у квартирі та став виганяти його з неї, він довідався про приватизацію та відчуження своєї квартири й до цього йому ніхто про таке не повідомляв .

Ураховуючи встановлені обставини справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку ,що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після смерті своєї дружини у 2016 року і підставно відмовив у задоволені заяви третьої особи про застосування позовної давності й доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304,307, 308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 755/6513/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1518 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.