Справа № 522/9927/16-ц
Провадження № 2/522/4322/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Південного Головного регіонально управління «Приватбанк», за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Південного Головного регіонально управління «Приватбанк», за участю третьої особи ОСОБА_2А ., та просить визнати припиненим договір поруки №123 MBDR від 18 грудня 2007 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк».

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 18 грудня 2007 року у між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №123 MBD, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 у тимчасове користування та на умовах повернення грошові кошти у сумі 200 000, 00 дол. США зі сплатою 15, 5 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення до 20 грудня 2017 року. В якості забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем 18 грудня 2007 року був укладений договір поруки №123 MBDR, за яким останній зобовязався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобовязань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

Також вказує, що 08 січня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитом з 15, 5 % на 21 % річних. ОСОБА_3, без згоди на те позивача, як поручителя за кредитним договором, збільшив обсяг його відповідальності, що є підставою для припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1, який є також представником третьої особи ОСОБА_2, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, а також зазначив, що про підвищення Банком відсоткової ставки за кредитним договором позивачу стало відомо лише влітку 2016 року, коли виконавчою службою почав виконуватись виконавчий лист за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року про стягнення з нього заборгованості.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Південного Головного регіонально управління «Приватбанк» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 та вказала, що договір поруки №123 MBDR від 18 грудня 2007 року був підписаний позивачем та він погодився з всіма його умовами, в тому числі з п. 2.3.1 кредитного договору, згідно з яким ОСОБА_3 може збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом лише з повідомленням про це позичальника, а не поручителя. Також представник відповідача подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем було пропущено процесуальний строк на звернення до суду з дійсним позовом, що є підставою для відмови в позові.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників сторін, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року у між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №123 MBD, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 у тимчасове користування та на умовах повернення грошові кошти у сумі 200 000, 00 дол. США зі сплатою 15, 5 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення до 20 грудня 2017 року.

В якості забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 18 грудня 2007 року був укладений договір поруки №123 MBDR, за яким останній зобовязався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобовязань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору ОСОБА_3 має право збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому, ОСОБА_3 за 20 днів до вступу в силу зміненої відсоткової ставки, направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки, що містить графік погашення кредиту, відсотків і винагороди, розрахований з урахуванням відсоткової ставки.

Згідно п. 1 договору поруки, зміст забезпеченого порукою зобовязання, зокрема, складає сплата визначених згідно п. 4.1 договору кредиту процентів, тобто процентів за користування кредитом у розмірі 15, 5 % річних.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого до суду представником відповідача, 08 січня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитом з 15, 5 % на 21 % річних. ОСОБА_3, без згоди на те позивача, як поручителя за кредитним договором, збільшив обсяг його відповідальності.

Про зміну відсоткової ставки ОСОБА_1 не був повідомлений Банком. Жодних листів на його адресу з цього приводу не надходило.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що згідно вимог п. 2.3.1 кредитного договору попередження Банком поручителя про зміну відсоткової ставки не є обовязковим, оскільки такий пункт кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 651 ЦК України, згідно з якою зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна позиція закріплена також в ухвалі ВССУ від 28 вересня 2016 року по справі № 201/9871/15-ц, та в постанові ВСУ від 24 червня 2015 року в справі № 6-701цс15.

Також судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року, що набрало чинності, за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «А-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з ОСОБА_2, ОСОБА_1 в солідарному порядку була стягнута заборгованість за кредитним договором №123 MBD від 18 грудня 2007 року в розмірі 441 254, 87 дол. США. Саме під час виконання виконавчого листа за вищевказаним рішенням суду, позивачу стало відомо про нарахування Банком боргу за підвищеною відсотковою ставкою.

Тому, процесуальний строк на звернення до суду з дійсними позовними вимогами згідно ст. 257 ЦК України позивачем не пропущений.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Частинами 1 та 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін.

Таким чином, з аналізу норм чинного законодавства та судової практики слідує, що у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, здійснене за згодою банка і боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у «Висновках ВСУ, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за 1 півріччя 2013 року», а також в п. 5 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Таким чином, оскільки підвищення процентної ставки за основним зобовязанням відбулось без відповідного повідомлення про це позивача, як поручителя за кредитним договором, то у суду є підстави для визнання поруки №123 MBDR від 18 грудня 2007 року припиненою.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Тому, доводи представника ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що договір поруки №123 MBDR від 18 грудня 2007 року був підписаний позивачем та він погодився з всіма його умовами, є безпідставним, оскільки ст. 651 ЦК України визначена необхідність узгодження з поручителем змін та доповнень до кредитного договору, унаслідок яких збільшується відповідальність останнього. Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Крім того, судом встановлено, що внаслідок звернення до суду з дійсним позовом, позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 21 грн., які згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги П ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись вимогами п. 5 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 525, 526, 553, 554, 559, 598, 651, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79, 88, 209-210, 213-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Південного Головного регіонально управління «Приватбанк», за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, - задовольнити.

Визнати договір поруки №123 MBDR від 18 грудня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 припиненим.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 21 коп.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю.Б. Свячена