Справа № 307/2050/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 20 жовтня 2016 року, -

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, зазначивши третьою особою без вказівки на сторону, на якій виступає ця третя особа, приватного нотаріуса Тячівського нотаріального округу ОСОБА_4, мотивуючи наступним. 08.04.2016 позивач уклав із покупцем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером :08:006:0146, розташованої у м. Тячеві по вул. Берегівській, земельна ділянка № 2. Ціна ділянки була визначена сторонами у 42 000,00 грн, що відповідало їх волевиявленню.

За умовами договору позивач зобовязався передати відповідачу земельну ділянку, однак, не зробив цього, оскільки покупець ОСОБА_3 не виконала свого обовязку розрахуватися за куплену ділянку. Продавець не одержав від покупця жодних коштів у рахунок оплати договору. ОСОБА_3 є двоюрідною сестрою позивача, тому він підписав договір повіривши сестрі, яка, однак, не перестала відповідати на телефонні дзвінки, ухиляється від виконання свого обовязку сплатити кошти. Єдиним виходом у цій ситуації позивач вважає звернення до суду із позовом про скасування договору.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.04.2016, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, скасувати.

Рішенням Тячівського районного суду від 20.10.2016 у позові відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду як незаконне, на обґрунтування скарги посилається на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Зазначає, що факт розрахунку за договором не підтверджений, крім того, ОСОБА_3 знала, що у позивача була домовленість про земельну ділянку з її сином ОСОБА_5, вона переконувала, що син розрахується, але він досі лише обіцяє розрахуватися. Земельну ділянку позивач вимушений був продати через складні сімейні обставини та фінансові труднощі. Просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що 08.04.2016 ОСОБА_1 (продавець) і ОСОБА_3 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 644 (а.с. 6). За умовами договору ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, із кадастровим номером :08:006:0146, розташовану за адресою: Закарпатська область, м. Тячів, пров. Берегівський, земельна ділянка № 2. Пунктами 2.1., 2.2., 2.3. договору зафіксовано, що продаж земельної ділянки вчинено за 42000,00 грн, що отримані продавцем від покупця готівкою перед укладанням договору, а підписання договору є підтвердженням факту повного розрахунку між сторонами та свідчить про відсутність у продавця щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру, цим сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання.

У преамбулі договору сторони зазначили, що діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, будучи попередньо ознайомленими з вимогами щодо недійсності правочинів, а в п.п. 5.2., 5.3., 7.6. договору зазначили, що після ознайомлення з проектом договору заявляють та гарантують одна одній, що за своїм змістом договір повністю відповідає їх волевиявленню, вони однаково розуміють значення і умови цього договору, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, ціна продажу, зазначена в п. 2.1. договору, відповідає їх дійсним намірам і попереднім домовленостям; продавець заявляє і гарантує, що договір не вчиняється під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, а сума продажу земельної ділянки є еквівалентом її вартості та результатом його домовленості з покупцем; зміст договору їм зрозумілий, питань, які залишилися б незясованими і незрозумілими, для них немає.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений у належній нотаріальній формі (ст. 203 ч.ч. 1, 4, ст. 205 ч. 1, ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п. 4, ст. 209, ст. 639 ч. 1, ст.ст. 655, 657 ЦК України), з його змісту, що відображає дії сторін, убачається, що вони виконували при укладанні договору вимоги, зокрема, ст. 202 ч.ч. 1, 4, ст. 203 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 626-628, 638 ЦК України). Договір потяг обумовлені ним правові наслідки і є обовязковим для виконання сторонами (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 203 ч. 5, ст.ст. 328, 373, ст. 629 ЦК України). Правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України).

Таким чином, факт попередньої оплати покупцем придбаного за договором купівлі-продажу від 08.04.2016 нерухомого майна, тобто, факт виконання ним вимог ст. 526, ст. 692 ч.ч. 1, 2, ст. 693 ч. 1 ЦК України, зафіксований чинним договором, який одночасно є й підтвердженням продавцем прийняття повного виконання зобовязання та розрахунку, підтвердженого письмовим документом (ст. 545 ч. 1, ст. 1087 ч. 1 ЦК України), а, отже, є належним і допустимим письмовим доказом, підписаним обома сторонами (ст. 58 ч. 1, ст. 59 ч. 2, ст. 64 ч. 1 ЦПК України).

Ці обставини, а також заперечення відповідача проти позову, не були спростовані позивачем у належний процесуальний спосіб, підстава, з якої був предявлений позов (невиконання покупцем обовязку оплатити придбане), не була доведена. Установленим процесуальним порядком належність, допустимість і достовірність письмового договору як доказу щодо факту розрахунку між сторонами, що повинен підтверджуватися письмово, не спростована, усні твердження про відсутність розрахунку за наявності такого не спростованого письмового доказу не можуть мати над ним переваги і не можуть братися до уваги. Протилежне суперечить закону, порушує презумпцію правомірності правочину, принципи правової визначеності, сталості, стабільності цивільних, зокрема, договірних і майнових, правовідносин, а також суперечить правилам доказування в цивільному процесі.

Окрім цього, позивач, предявивши вимогу про «скасування договору», обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки предявив невизначену конкретно за своїм правовим змістом вимогу, яка не передбачена ані законом, ані договором (ст. 16 ч. 2 ЦК України), що, у свою чергу, по суті унеможливлює належний правовий захист від неї, чим порушуються права обох сторін спору, тож така вимога в будь-якому разі не є ефективним способом захисту права. Цю обставину в апеляційному суді визнав і представник позивача, який не зміг із певністю пояснити те, якою саме є правова позиція позивача: про визнання договору недійсним чи про розірвання договору, тоді як із змісту заяви позивача немає змоги зробити з цього приводу однозначний висновок.

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 діючи у спірних відносинах, реалізуючи цивільні та процесуальні права, здійснюючи право на захист і виконуючи обовязок доказування на свій ризик і розсуд, вільно (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, ст. 15 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України), обрав невірний спосіб захисту права та ґрунтуючись на недопустимих у доказуванні припущеннях предявив вимогу стосовно такого предмету і в такому формулюванні, що виключало можливість її задоволення.

Відтак, суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення вимоги про скасування договору, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію позивача, доводи якої не спростовують законності рішення суду, слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді