АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/273/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/783/К/17 суддя Ваврушак Н.М.
Категорія 39 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5,

представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6,

експерт ОСОБА_7, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 08 червня 2013 року помер її вітчім ОСОБА_8, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_8 на підставі заповіту від 03 лютого 2012 року, однак їй відмовили у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що померлий ОСОБА_8 23 травня 2013 року залишив інший заповіт, яким за 15 днів до своєї смерті заповів усе майно на користь сусідки ОСОБА_2

Посилаючись на те, що волевиявлення ОСОБА_8 не було вільним і не відповідало його волі, так як останній хворів і не міг керуватися своїми діями, просила суд: визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 від 23 травня 2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_8, померлого 08 червня 2013 року, складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений 23 травня 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, суд не дав належної оцінки доказам по справі та не сприяв обєктивному та неупередженому судовому розгляду. Зокрема, зазначає, що суд не дав належної оцінки поясненням всіх свідків, жоден із яких не підтвердив, що погіршення стану здоровя покійного ОСОБА_8 мало місце перед його смертю, а саме на день складання заповіту. Допитана завідуюча терапевтичного відділення міської лікарні №16 ОСОБА_9 пояснила, що не памятає ОСОБА_8, а свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили, що ОСОБА_8 на час написання заповіту в побуті розумів значення своїх дій.

Також, вважає, що при посвідченні заповіту нотаріусом було перевірено дієздатність ОСОБА_8, що свідчить про здатність останнього усвідомлювати свої дії.

В матеріалах справи наявні кілька суперечливих експертиз. Так, згідно Акту судово-психологічного експерта №184 від 30.06.2015 року ОСОБА_8 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними 23 травня 2013 року при підписанні заповіту, а згідно Висновку повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи №44 від 05.11.2015 року (який не відповідає Наказу МОЗ України від 05.07.1996 року №194 в частині територіальності проведення експертиз) та Висновку судово-психіатричного експерта №366 від 16.05.2016 року останній не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними. При цьому, відповідач зазначає, що обидві експертизи не дають чіткої вказівки на момент, у яким померлий ОСОБА_8 не міг усвідомлювати своїх дій, а проведення повторної психолого-психіатричної експертизи є взагалі не зрозумілим, оскільки первинна психолого-психіатрична експертиза у справі не проводилася. Також, вказує на те, що висновки двох останніх експертиз суперечать медичній документації, а саме медичній картці ОСОБА_8 та виписному епікризу останнього.

Крім того, відповідач зазначає, що судом не було враховано принцип презумпції психічного здоровя, згідно якого особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки не буде доведено зворотне, а висновки експерта №44 та №366 не є наскільки переконливими, щоб слугувати основою для визнання правочину таким, що вчинений особою у стані, який перешкоджав їй усвідомлювати свої дії, а за життя ОСОБА_8 не звертався за психіатричною допомогою.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7, яка надала пояснення щодо Висновку комплексної судово-психіатричної експертизи №366 від 16.05.2016 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 лютого 2012 року ОСОБА_8, на випадок своєї смерті, склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 129, відповідно до якого усе його майно, з чого б воно не складалося, а також усе те, що буде належати йому на день смерті, та на що він за законом буде мати право, він заповів ОСОБА_3.

Заповіт виготовлений нотаріусом власноручно на прохання заповідача, до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_8 і власноруч ним підписаний в присутності нотаріуса (т. 1 а.с. 29).

23 травня 2013 року ОСОБА_8, на випадок своєї смерті, склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 499, відповідно до якого усе його майно, з чого б воно не складалося, а також усе те, що буде належати йому на день смерті, та на що він за законом буде мати право, він заповів ОСОБА_2.

Заповіт виготовлений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на прохання заповідача, до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_8 і власноруч ним підписаний в присутності нотаріуса (т. 1 а.с. 52).

08 червня 2013 року ОСОБА_8 помер (т. 1 а.с. 54).

ОСОБА_3. оскаржила заповіт ОСОБА_8 від 23 травня 2013 року в судовому порядку, з тих підстав, що останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент складання та посвідчення цього заповіту.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 в період укладання заповіту на користь ОСОБА_2, а саме 23 травня 2013 року, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому спірний заповіт є недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент. Висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу (в даному випадку посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до Акту судово-психіатричної експертизи №184 від 30.06.2015 року на період складання заповіту 23.05.2013 року ОСОБА_8 яким-небудь психічним захворюванням, яке б впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не страждав. На період часу 23.05.2013 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т.1 а. с. 169-179, т.2 а.с.9).

Відповідно до Висновку повторної судово-психіатричної експертизи № 44 від 05.1І.2015 року, ОСОБА_8 на час складання заповіту 23.05.2013 року виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді розладу особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку поєднаного ґенезу (дисциркуляторна енцефалопатія, гіпертонічна хвороба). За своїм психічним станом на той період часу ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а. с. 192-194).

Доводи апеляційної скарги про те, що цю експертизу проведено з порушеннями Наказу МОЗ України від 05.07.1996 року №194 в частині територіальності проведення експертиз, колегією суддів відхиляються, адже, зважаючи на незгоду відповідача з Висновком повторної судово-психіатричної експертизи № 44 від 05.1І.2015 року (т.1 а.с. 212-213), судом першої інстанції ухвалою від 18 лютого 2016 року було призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу (т. 1 а.с. 214-215).

Відповідно до Висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №366 від 16.05.2016 року, на час складання заповіту 23 травня 2013 року ОСОБА_8 виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим порушенням когнітивних функцій, що відповідає діагностичним критеріям за МКХ-10: судинної деменції.

На підставі викладеного комісія експертів прийшла до висновку, що ОСОБА_8, який помер 08.06.2013 року, страждав стійким хронічним психічним розладом: судинна деменція (МКХ-10, Р 01.8), даним психічним захворюванням, згідно медичної документації, підекспертний страждав з січня 2013 року. ОСОБА_8 за своїм психічним станом на час складання заповіту 23.05.2013 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ОСОБА_8 за своїм психічним станом на 23.05.2013року страждав стійким хронічним психічним розладом: Судинна деменція (МКХ-10, Р 01.8), за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т.1 а.с.226-230).

Судово-психіатричний експерт Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 ( лікар вищої кваліфікаційної категорії та вищого кваліфікаційного класу зі стажем роботи по спеціальності 22 роки), яка була допитана, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції для перевірки доводів апеляційної скарги щодо невідповідності висновків експертів медичній документації ОСОБА_8, підтримала Висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №366 від 16.05.2016 року та пояснила суду, що за життя ОСОБА_8 виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим порушенням когнітивних функцій, про що було зазначено в амбулаторній картці останнього та в мотивувальній частині висновку експерта, а діагноз у вигляді судинної деменції зазначено з урахуванням діагностичних критеріїв МКХ-10 (F 01.8).

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом принципу презумпції психічного здоровя колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Так, принцип презумпції психічного здоровя означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено. Згідно з цим визначенням, кожна особа, яка досягла встановленого законом віку, апріорі вважається психічно здоровою і здатною до свідомих дій, тобто, у визначенні чинного законодавства, дієздатною.

Таким чином, початково психічне здоровя особи не підлягає доведенню. Доводити необхідно наявність хворобливого психічного розладу і певний стан здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, висновком комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №366 від 16.05.2016 року беззаперечно встановлено факт вчинення оспорюваного правочину у стані, який перешкоджав усвідомленню ОСОБА_8 значення своїх дій під час його вчинення та спроможності керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що допитані у суді першої інстанції свідки не підтвердили факт погіршення психічного здоровя ОСОБА_8 перед складанням оспорюваного заповіту теж є неприйнятними, адже, матеріалами справи підтверджено, що стійким хронічним психічним розладом ОСОБА_8 страждав з січня 2013 року, тобто захворювання діагностовано за кілька місяців до складання оспорюваного заповіту, а не безпосередньо перед його складанням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги пояснення приватного нотаріуса ОСОБА_4, яка встановила особу ОСОБА_8 та його дієздатність на момент складання заповіту, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони спростовуються встановленими обставинами справи та висновками суду та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоді з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді даного спору суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи та дав їм правильну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону, у звязку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 січня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: