У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 2015 року він уклав із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу № 002742, за умовами якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль ЗАЗ Forza у власність і передати позивачу у користування, для цього ОСОБА_6 мав сплатити 10 % вартості автомобіля. У цей же день він сплатив перший внесок в сумі 16 180 грн, однак предмет лізингу йому передано не було, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача.

Посилаючись на те, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача, на підставі ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002742 від 14 вересня 2015 року та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь сплачені кошти в сумі 16 180 грн.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 002742, укладений 14 вересня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_6

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_6 кошти сплачені на виконання договору фінансового лізингу в сумі 16 180 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір було укладено з дотриманням вимог цивільного законодавства. Зокрема, позивач підписав і отримав примірник договору та додатки до нього, що підтверджує факт його ознайомлення та розуміння умов договору та згоди з усіма його умовами та додатками до нього.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими та суперечать вимогам ч. 3 ст. 18, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 вересня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія Еталон» і ОСОБА_6 укладено договір фінансового лізингу № 002742, згідно з яким товариство зобов'язалося придбати та передати на умовах лізингу у користування ОСОБА_6 майно - предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору, а саме автомобіль ЗАЗ Forza, 1,5 механіка, який зобов'язується прийняти і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

На виконання договору ОСОБА_6 14 вересня 2015 року сплатив грошові кошти в розмірі 16 180 грн, зазначивши призначення платежу: сплата за товар за автомобіль згідно договору № 002742.

У пунктах 3.1 і 3.2 договору зазначено, що предметом лізингу по договору є автомобіль ЗАЗ Forza, 1,5 механіка, вартість якого вказана у додатку № 1 - 161 800 грн.

Пунктом 8 договору передбачені лізингові платежі, які складаються із: першого лізингового платежу (пункт 8.2.1), періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу (пункт 8.2.2) і другого лізингового платежу (пункт 8.2.3).

Перший лізинговий платіж (пункт 8.2.1. договору) складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі «комісія за організацію», яка розраховується у додатку № 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача, визначений в додатку № 1 до договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону

України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Відповідно до ч. 5 ст 18 Закону Україна «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).

У пункті 5.4 договору зазначено, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору.

Пунктом 4.3 договору фінансового лізингу визначені права лізингодавця. Пунктом 4.3.5 договору надано право лізингодавцю на розірвання договору в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Пунктом 4.3.6 надано права лізингодавцеві в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.12 цього договору.

Згідно пункту 12.12 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови оспорюваного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Доводи касаційної скарги про невідповідність висновку апеляційного суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, що відповідно до ст. 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова О.В. Попович