Провадження № 2/522/4371/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Приморський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу та визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, неодноразово уточнюючи його, до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно.

ОСОБА_2 у позовній заяві зазначила, що почала спільно проживати з відповідачем з 1996 році в місті Норільськ (ОСОБА_5 Федерація). За час спільного проживання між ними були сімейні стосунки, оскільки вони були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет. Вони багато подорожували, в різні міста ОСОБА_5 Федерації та інші країни. 28 вересня 2001 року у них народилась спільна донька ОСОБА_6. У червні 2005 року позивачка з відповідачем, їхньою дочкою ОСОБА_7 та двома синами позивачки оселилися в місті ОСОБА_1. Після переїзду спільно придбали житлову квартиру АДРЕСА_1, де проживали до 2011 року. За час спільного проживання ними спільно були набуті обєкти нерухомості та інше майно. ОСОБА_1 між ними ніколи не реєструвався, хоча відповідач робив їй таку пропозицію.

Ухвалою Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_3 була залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору.

В подальшому, ухвалою суду від 30 травня 2016 року до спільного розгляду з первісним позовом була прийнята позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що познайомилась з ОСОБА_3 у 2002 році в місті ОСОБА_1, коли він приїздив до її батька, з яким спільно вів справи по бізнесу. Через деякий час знайомства між нею та ОСОБА_3 виникли романтичні стосунки, згодом під час приїздів до міста ОСОБА_1 він почав проживати в її квартирі по вул. Французький бульвар в м. Одесі. У 2004 році ОСОБА_3 переїхав до міста ОСОБА_1 на постійне проживання та вони продовжили проживати в квартирі ОСОБА_3 22 вересня 2004 року ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_3 зареєструвати шлюб. Оскільки на той момент вона ще навчалась, ними було прийняте рішення відкласти реєстрацію шлюбу та проживати спільно однією сімєю без шлюбу. ОСОБА_1 між ними був зареєстрований лише 22 вересня 2012 року. Під час спільного проживання, вона та ОСОБА_3, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет. За час спільного проживання за спільні кошти, ними придбані 14 обєктів нерухомості, квартира та нежитлові приміщення.

Справа розглядалась судами неодноразово.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги викладені в заяві про їх збільшення (Т.2, а. с. 138). Позов третьої особи не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні.

В якості обґрунтування власних позовних вимог та заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її представник посилались: на наявні в матеріалах справи письмові докази щодо перебування у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлової квартири в АДРЕСА_2 та реєстрацію місця проживання з цією адресою; на наявні в матеріалах справи письмові докази щодо спільного відпочинку підтвердженого, документами одночасного перетину кордону ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і листа готелю в якому вони проживали в одному номері; на наявність спільної дитини ОСОБА_3 ОСОБА_7; на те, що факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлений рішеннями судів в інших цивільних справах; на показання свідків та фото матеріали залучені до справи.

Представник відповідача позов ОСОБА_2 не визнав, посилаючись на обставини та правову позицію викладені в письмових запереченнях ОСОБА_3 проти позову (Т.1, а. с. 143-148), просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Також повідомив суду, що відповідач ніколи не проживав з позивачкою спільно, а лише підтримував матеріально власну дитину, а з 2003 року почав проживати в місті ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3. В обґрунтування обставин та правової позиції викладених в письмових запереченнях ОСОБА_3 проти позову, посилався на наявні в матеріалах справи письмові докази та показання свідків.

Також не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2003 року по 22 вересня 2012 року.

Представник третьої особи ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 вважав необґрунтованими та просив суд в їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав, просив їх задовольнити. Обґрунтовуючи власну правову позицію посилався на наявні в матеріалах справи письмові докази, показання свідків та правову позицію відповідача.

В якості обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 та заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 представник третьої особи посилався: на наявні в матеріалах справи письмові докази, щодо спільного користування відповідача і третьої особи послугами: стоматологічної клініки, служби таксі, пральні, медичного страхування; на правову позицію відповідача; показання свідків та фото матеріали залучені до справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідків, вислухавши пояснення учасників судового процесу і надавши їм правову оцінку суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 та позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про встановлення батьківства І-ЕТ №512140 від 21.05.2002 року виданого відділом РАГС територіальної адміністрації Новосибірського району Новосибірської області (Т.1, а. с. 41), ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_8, яка народилась 28 вересня 2001 року в м. Новосибірськ Новосибірської області ОСОБА_5 Федерації у ОСОБА_2

Громадянин ОСОБА_5 Федерації - ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (до заміжжя ОСОБА_9) ОСОБА_1 був зареєстрований 22 вересня 2012 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції здійснено відповідний актовий запис № 1696 та видане свідоцтво про шлюб ОСОБА_10 І-ЖД № 178794 від 22.09.2012 року (Т. 1, а. с. 41). У подружжя 03 вересня 2013 року народилась дитина - ОСОБА_11 , про що свідчить свідоцтво про народження 1-ЖД №367795 від 20.03.2013 р. (Т. 1, а. с. 197).

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 - мати його товаришів ОСОБА_13 та ОСОБА_14, з якими товаришує більше 10 років. Зі слів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вони приїхали з м. Норільська. Бував у них в гостях в квартирі на вул. Довженка, де інколи бачив ОСОБА_3 Він вважав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подружжям. На момент подій, що про які він розповідає, йому було 13 років. Зі слів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вони та їхня мати переїхали жити в квартиру АДРЕСА_3, хоча достовірно стверджувати це він не може. В гостях за цією адресою він ніколи не бував.

З огляду на вік свідка на момент подій, про які він давав свідчення, у суду виникають обґрунтовані сумніви щодо достовірності та допустимості цих свідчень як доказу по даній справі, оскільки особа 13-ти річного віку не здатна в повному обсязі оцінити наявність між чоловіком та жінкою стосунків притаманних сімї.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що є невісткою ОСОБА_2 Зі слів чоловіка ОСОБА_13 - сина ОСОБА_2, їй відомо, що вона та ОСОБА_3 проживали разом в ІНФОРМАЦІЯ_1. Бачила ОСОБА_3 двічі, в гостях ніколи не була.

Свідок ОСОБА_15 повідомив суду, що позивачка є його матірю. Після приїзду з м. Норільськ їхня родина оселилась в м. Одесі, проживаючи в орендованій квартирі на вул. Довженко. В цей час ОСОБА_3 проживав з його матірю, фінансово забезпечував їх. ОСОБА_3 має спільну дитину з його матірю - ОСОБА_7. Він був для нього як вітчим. З 14-16 років він почав проживати зі своїм старшим братом ОСОБА_14 окремо від матері в орендованих квартирах, які оплачував ОСОБА_3 ОСОБА_16 відвідував раз на один-два тижні, отримуючи від неї продукти та гроші. Матір навідував за відсутності ОСОБА_3, оскільки між ними мали місце сварки. ОСОБА_3 робив його матері та сестрі коштовні подарунки та спільно подорожував майже кожен рік. З 2010 - 2011 року ОСОБА_3, його мати та сестра ОСОБА_7 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1. Він та його брат ОСОБА_14, будучи зареєстрованим за тією ж адресою, в цій квартирі ніколи не жили. 2011 року матір та сестра почали проживати окремо від ОСОБА_3

З огляду на те, що свідок ОСОБА_15 є сином позивачки - ОСОБА_2, суд критично ставиться до доказової сили показань цього свідка, оскільки субєктивне сприйняття певних обставин, має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на корись рідної матері і не може бути повністю обєктивним та безпосереднім.

Будучи допитаною в якості свідка, ОСОБА_2 підтвердила всі обставини викладені у власному позові та письмових поясненнях.

Свідок зі сторони третьої особи - ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила суду, що знайома з ОСОБА_3 та ОСОБА_3, бо була їхньою сусідкою за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, 16, проживаючи з ними на одному поверсі в сусідній квартирі. Їй достовірно відомо, що починаючи з 2003-2004 вони почали проживати спільно. В той період ОСОБА_2 була студенткою. Вони часто зустрічались на сходах та біля квартири, підтримували добросусідські відносини, періодично були в гостях один в одного. Вона також зустрічала їх в універсамі «Сільпо» поблизу їхнього будинку. На руці у ОСОБА_3 було татуювання зроблене на честь ОСОБА_2. Під час їхнього сусідства, ОСОБА_3 і ОСОБА_3 мали спільний побут, разом подорожували, жили як подружжя. У ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були власні автомобілі. При спілкуванні з ОСОБА_3 довідалась, що ОСОБА_3 пропонував їй одружитись. Згодом ОСОБА_3 та ОСОБА_3 переїхали в квартиру на пров. Каркашадзе. Спілкується з ними по теперішній час.

Обставини, підтверджені показаннями свідка ОСОБА_17, зокрема факту проживання ОСОБА_3 в квартирі ОСОБА_3, не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_18 пояснив суду, що познайомився з ОСОБА_3 коли він придбав АДРЕСА_4. Проживає з ним та ОСОБА_3 на одному поверсі в квартирі 49. В їхніх квартирах відбувався ремонт. Під час проведення ремонту періодично спілкувався з ними. Після завершення ремонту приблизно в 2008 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оселились у вказаній квартирі де і проживали. У них є син. З часу їхнього вселення в квартиру вони постійно проживали разом. З цією родиною підтримує добросусідські відносини, бував у них в гостях. З ОСОБА_2 раніше не знайомий і ніколи її не бачив, познайомився з нею під час судових засідань. На його телефон надходили повідомлення з погрозами від ОСОБА_2.

Свідок третьої особи ОСОБА_19 пояснив суду, що він є сусідом ОСОБА_3 по пров. Каркашадзе, оскільки їхні квартири розташовані на одному поверсі. Познайомився з ОСОБА_3 під час ремонту в квартирі. Згодом познайомився з ОСОБА_3, яку ОСОБА_3 представив як свою дружину. Після завершення ремонту ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оселилися в квартирі, де постійно проживають. Згодом у них зявився син. Неодноразово бував в їх квартирі. ОСОБА_2 йому не знайома, в квартирі ОСОБА_3 вона ніколи не проживала.

Обставини, підтверджені показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19, зокрема факти проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4 та не проживання в цій квартирі ОСОБА_2 не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм.

Свідок допитаний за заявою представника ОСОБА_3 ОСОБА_14, повідомила, що приблизно з 2005 по 2010 роки ОСОБА_3 винаймав квартиру на АДРЕСА_5, яка належала їй. В квартирі проживала ОСОБА_2 зі своїми дітьми. ОСОБА_3 у цій квартирі вона не бачила. Квартиру оплачував ОСОБА_3 Коли їй були потрібні гроші за оренду квартири завчасно, ОСОБА_3 казав їй отримати їх у його дружини ОСОБА_4. За цих обставин у зазначений період вона неодноразово зустрічалась з ОСОБА_3 на вул. Французький бульвар, де проживала ОСОБА_3, поблизу універсаму «Сільпо», і отримувала від неї гроші за оренду квартири, в якій проживала ОСОБА_2 з дітьми.

Обставини підтверджені показаннями свідка ОСОБА_14, зокрема факт отримання від ОСОБА_3 грошей за користування квартирою, в якій у зазначений період проживала ОСОБА_2, підтверджують факт знайомства та наявності певних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у зазначений період часу. Показання цього свідка не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_21 під час допиту повідомив, що знайомий з ОСОБА_3 приблизно з 1997 року коли він проживав в місті Норільськ. В той час у них були спільні бізнес інтереси у сфері будівництва. З часу знайомства до самого переїзду ОСОБА_3 в м. Одесу, вони приятелювали, разом відпочивали, гостюючи один в одного, тощо. Він неодноразово бував в гостях у ОСОБА_3 в котеджному містечку в пос. Краснообськ. Під час цих візитів познайомився з батьком ОСОБА_22 - ОСОБА_23. В той час ОСОБА_3 проживав зі своїми батьками, в постійних відносинах з жінками не перебував. Під час спільного відпочинку до часу переїзду в м. Одесу, він неодноразово бачив ОСОБА_3 в товаристві різних жінок, що дає йому підстави стверджувати про те, що ОСОБА_3 вів вільний від сімейних стосунків спосіб життя не маючи постійної співмешканки та/або дружини. З ОСОБА_2 не знайомий раніше її ніколи не бачив.

Обставини підтверджені показаннями свідка ОСОБА_21, зокрема факт того, що з 1997 року ОСОБА_3 проживав зі своїми батьками, в постійних відносинах з жінками не перебував, не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм.

Свідок зі сторони ОСОБА_3 ОСОБА_9 під час допиту повідомив, що є батьком ОСОБА_4. Познайомився з ОСОБА_3 в м. Москва під час урочистостей, які проводило земляцтво Хмельниччини. При знайомстві вони виявили спільну зацікавленість бізнесом в сфері будівництва. Приблизно у 2002 року, на запрошення ОСОБА_9 , ОСОБА_3 відвідав представництво його компанії в м. Одеса. В той же час він познайомив ОСОБА_3 зі своєю дочкою ОСОБА_24, яка будучі студенткою на громадських засадах здійснювала представницькі та організаційні обовязки бізнесу батька в м. Одесі. ОСОБА_25 та ОСОБА_4 виникли стосунки, згодом наприкінці весни 2003 року ОСОБА_3 почав проживати в квартирі ОСОБА_4 на вул. Французький бульвар. ОСОБА_9 неодноразово навідував свою доньку перебуваючи в м. Одеса, буваючи в її квартирі спілкувався з ОСОБА_3, який проживав там однією сімєю з ОСОБА_4. З 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 переїхали жити в нову квартиру в пров. Каркашадзе. Він зі своєю дружиною (матірю ОСОБА_4) неодноразово відвідували їх. ОСОБА_24 та ОСОБА_22 також приїздили до них в гості. Він як батько ОСОБА_24 постійно матеріально підтримував її та їхню з ОСОБА_3 родину. Піклуючись про добробут доньки виділяв їй значні суми коштів за які вона з ОСОБА_3 спільно придбавала обєкти нерухомості. На теперішній момент відносини між ним та ОСОБА_3 погіршились з причини фінансових непорозумінь. ОСОБА_24 та ОСОБА_22 з 2012 року по теперішній час перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину. На теперішній час проживають за межами території України. З ОСОБА_2 до початку судового розгляду справи знайомий не був.

З огляду на те, що свідок ОСОБА_9 є батьком третьої особи - ОСОБА_3, суд критично ставиться до доказової сили показань цього свідка, оскільки субєктивне сприйняття певних обставин спільного проживання його дочки з ОСОБА_3 має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на корись дочки і не може бути повністю обєктивним та безпосереднім.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Щодо обставин перебування у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлової квартири в АДРЕСА_2 та реєстрації місця проживання за цією адресою, на які позивач посилається у позові, суд зазначає наступне.

Згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» № 327761.75.12 від 08.02.2012 року (Т. 1, а. с. 40 Т. 3 а. с. 206), ОСОБА_2 є власницею 1/2 частини житлової квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_6.

Згідно положень ч. 2 ст. 356 ЦК України, суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відтак чинне законодавство не обмежує коло осіб які можуть мати у спільній частковій власності нерухоме майно, це свідчить про те, що співвласниками майна можуть бути в тому числі і особи не пов'язані сімейними стосунками.

Факт перебування майна у спільній частковій власності чоловіка і жінки не є доказом наявності між ними стосунків притаманних сімї.

Під час судового розгляду представник відповідача зазначав, що відповідач мав намір оформити 1/2 частину квартири на доньку ОСОБА_7, однак, оскільки для вчинення правочину за участю малолітньої дитини необхідно було збирати багато документів, ця частина квартири була тимчасово оформлена на ОСОБА_2 за умови подальшого переоформлення цієї частки у праві власності на дочку.

Реєстрація жінки та чоловіка за однією адресою, а також знаходження в їхній спільній власності нерухомого майна, не є безперечним свідченням їх проживання однією сім'єю.

Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-VI від 11.12.2003 р., для реєстрації особа подає письмову заяву, паспортний документ, квитанцію про сплату державного мита, два примірники талона зняття з реєстрації. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів. Орган реєстрації не вимагає подання доказів фактичного проживання особи за адресою по якій вона реєструється.

Під час судового розгляду позивач та її представник посилались на те, що факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлений рішеннями судів в інших цивільних справах і тому відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України цей факт не потребує доказування. Однак, подібне твердження не заслуговує на увагу суду з наступних причин.

20 липня 2015 року Приморським районним судом міста ОСОБА_1 було ухвалене рішення по справі № 522/22526/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яким позовні вимоги задоволено частково. Рішенням Апеляційний суд Одеської області від 27 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили (Т. 4, а. с. 209-211 та Т. 5, а. с. 2-4) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, змінено вищевказане рішення суду, а саме в ньому міститься висновок, що батьки спільної дитини позивача та відповідача довгий час проживали разом і у жовтні 2011 року припинили спільне проживання.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі»,за змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Оскільки третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 не брала участі в розгляді Приморським районним судом м. Одеса, цивільної справи № 522/22526/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, тому має право оспорювати обставини, встановлені цим рішенням та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, а суд має ухвалити рішення на основі досліджених доказів у цій справі.

Щодо обставин спільного відпочинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на які позивач посилається у позові, суд зазначає наступне.

Згідно наявних в матеріалах справи відомостей Державної прикордонної служби України (Т. 1, а. с. 107-108), в 2006, 2007 та 2008 роках позивач та відповідач перетинали державний кордон України і деякі дати вїзду та виїзду цих осіб співпадають. Як зазначає ОСОБА_2 у своєму позові, після переїзду до м. Одеси вона та позивач з дочкою ОСОБА_7 багато подорожували за спільні кошти, проживаючи разом в готелях.

Відповідач заперечуючи факт спільного проживання з позивачем під час закордонного відпочинку з дочкою, у своїх письмових запереченнях проти позову зазначив, що коли донька підросла, він виявив бажання возити її у закордонні подорожі, однак ОСОБА_2 відмовила йому у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон і поставила умову, що вона також має виїжджати з дитиною. Погодившись на цю умову, при виїзді закордон ОСОБА_3 завжди проживав в окремому від позивача та доньки готельному номері.

Обставини окремого проживання позивача та відповідача під час закордонного відпочинку підтверджуються наявною в матеріалах справи довідкою туристичного агентства «Лімпопо» за №45 від 30.09.2014 року (Т. 1, а. с. 203-205). З цього документу вбачається, що ОСОБА_3 з 2006 року є постійним клієнтом цього агентства, бронював та особисто оплачував туристичне обслуговування для себе з окремим розміщенням в окремому номері та для позивача і доньки ОСОБА_7 двомісне розміщення в окремому номері.

З пояснень представника третьої особи ОСОБА_3, вбачається що вона знала про спільний відпочинок відповідача з дочкою в супроводі позивачки та не заперечувала, ставлячись до цього з розумінням.

Обставини окремого проживання позивача та відповідача під час закордонного відпочинку іншими матеріалами не спростовані.

Посилання позивачки на лист ГРАН ОСОБА_26 ДЕЛЬ ДЮК розташованого в Тенеріфе (Іспанія) та його переклад українською мовою (Т. 3, а. с. 101-105), вищезазначених обставин не спростовують, оскільки текст листа не містить конкретної інформації щодо обставин проживання відповідача, його дитини та позивача.

Посилання ОСОБА_2 на наявність спільної з відповідачем доньки ОСОБА_7 та безпосередні спілкування з нею і участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні, також не може бути безперечним доказом їх проживання однією сім'єю.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Залучені до матеріалів справи і розглянуті судом в якості доказу фото матеріали (Т.1, а. с. 71-84), на яких зображений відповідач поряд з власною дочкою ОСОБА_7, а на деяких фото і поряд з ОСОБА_2, не є доказом факту спільного проживання останнього однією сімєю з позивачем, оскільки факт спілкування та спільного відпочинку з дочкою ОСОБА_3 не заперечувався, а характер взаємовідносин позивача та відповідача ці фото не відтворюють і ведення спільного господарства не підтверджують.

В письмових запереченнях проти позову ОСОБА_3 також зазначив, що спілкувався з позивачкою, оскільки піклувався про спільну дитину і тому він є на цих фото.

Залучені до матеріалів справи за клопотанням позивача копії довіреностей на зняття коштів з рахунків в відділеннях АКІБ «УкрСиббанк» оформленні позивачем на ОСОБА_3 (Т. 5, а. с. 21, 26, 30, 34, 39), не підтверджують факту зняття останнім коштів з цих рахунків та/або використання цих грошей для придбання майна щодо якого ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги, а лише свідчать про існування між позивачем та відповідачем довірительних відносин. Жодних доказів які підтверджують факт зняття ОСОБА_3 коштів з рахунків ОСОБА_2 остання у судовому засіданні не надала.

У своїх поясненнях позивач посилається на наявну в матеріалах справи дизайн-пропозицію з текстильного оздоблення вікон розроблену studioSakelari (Т. 2, а. с. 47), як на доказ обставин особистої участі в оздобленні квартири АДРЕСА_4. Однак ці обставини спростовуються листом ФОП ОСОБА_10 від 27.10.2004 року (Т. 2, а. с. 186), з тексту якого вбачається, що відповідач одноособово розміщував та оплачував замовлення на оздоблення цієї квартири.

Щодо наявної в матеріалах справи заяви відповідача від 27 жовтня 2009 року, відносно передачі позивачем в заставу автомобіля, на яку позивач неодноразово посилався (Т. 3, а. с. 281), суд приходить до наступного.

В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 не володіє українською мовою, бо є громадянином ОСОБА_5 Федерації і ніколи її не вивчав і підписав цю заяву не розуміючи її змісту за вказівкою співробітника банку. Як вбачається з тексту заяви, вона була складена українською мовою, на звичайному аркуші паперу, містить примітку про те, що підпис вчинений в присутності менеджера універсального відділення №20 який встановлював особу підписанта на підставі наданих документів.

З огляду на те, заява не містить жодної інформації, щодо розяснення ОСОБА_3 його змісту на зрозумілій йому мові і не має ніяких посилань на розяснення йому правових наслідків цього документу і змісту окремих статей Сімейного і Цивільного кодексів України, які їх визначають, суд надає критичну оцінку доказовій силі цього документу.

Наявна в матеріалах справи довідка №58 від 08.05.2008 року засвідчена печаткою ПП «ЖЕК «Наш Дім» в якій зазначається, що ОСОБА_2 зареєстрована/проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 21.04.08 р., ніде не працює і не працювала; заходиться на утриманні чоловіка (Т. 1, а. с. 39 та Т. 3, а. с. 206), на яку посилається позивач, містить суперечливу інформацію яка суперечить і спростовується показаннями самої ОСОБА_2, яка під час допиту в якості свідка зазначила, що працювала фінансовим директором ПП «Квадро-Н» та на протязі пяти років починаючи з 2005 по 2010 роки проживала в орендованій у свідка ОСОБА_14 квартирі на АДРЕСА_7, що також зазначено в письмових поясненнях позивача (Т. 4, а. с. 150-155).

Згідно акту від 17 жовтня 2014 року, складеного комісією співробітників ПП «ЖЕК «Наш Дім» (Т. 2, а. с. 100) зазначено, що зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 та її сини - ОСОБА_27 та ОСОБА_15 в цій квартирі не проживають з 2008 року. В квартирі проживає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дитиною. Комунальні послуги сплачуються ОСОБА_3

Вказаний факт в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 спростовують зазначені позивачем обставини спільного проживання з відповідачем у вказаній квартирі.

З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_28, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири №10 по вул. Катерининській в м. Одесі, якій посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_29, зареєстрований в реєстрі за №12374 (Т. 2, а. с. 222). Під час укладення цього договору позивачем підписана заява згідно якої ОСОБА_2 сповіщає, що майно яке є предметом цього правочину не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання і продажу вказаної у договорі нерухомості вона не знаходилась у шлюбі та не проживала однією сімєю з чоловіком.

03 березня 2009 року між ОСОБА_2 як продавцем, ОСОБА_30 та ОСОБА_31 як покупцями, був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_32 (Т. 5, а. с. 84). Згідно п. 3 цього договору, ОСОБА_2 засвідчила, що на момент придбання предмету договору не є обєктом спільної власності і придбана поза шлюбом.

29 квітня 2009 року між ОСОБА_2 як продавцем, та ОСОБА_33 як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, якій посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_16 (Т. 2, а. с. 224). Під час укладення цього договору позивачем підписана заява згідно якої вона сповіщає, що майно яке є предметом цього правочину не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання вказаної у договорі нерухомості вона не знаходилась у шлюбі та не проживала однією сімєю з чоловіком (Т. 2, а. с. 225).

Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Факт підписання вищезазначених заяв під час вчинення правочинів купівлі-продажу майна спростовує викладені у позові доводи ОСОБА_2 про те, що позивач та відповідач проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по жовтень 2011 року маючи взаємні права та обовязки притаманні подружжю.

Згідно матеріалів справи 25 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 (яка на той час мала дівоче прізвище ОСОБА_9) О.В. як продавцем, та ОСОБА_34 як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, згідно п. 2 якого ОСОБА_3 стверджує і доводить до відома покупця, що на момент придбання предмету договору (як і на час підписання цього договору) в шлюбі не перебувала(ю), ні з ким не проживала(ю) однією сімєю без укладення шлюбу.

Факт підписання вищезазначеного договору є дією, яка породжує права та обовязки, спростовує викладені у позові третьої особи доводи ОСОБА_3 про те, що вона та відповідач проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з червня 2003 року по 22 вересня 2012 року, маючи взаємні права та обовязки притаманні подружжю.

Аналогічні заяви, що майно, яке є предметом правочину, не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання вказаної у договорі нерухомості він не знаходився у шлюбі та не прожив однією сімєю з жінкою, не перебуваючи при цьому в шлюбі підписані і відповідачем ОСОБА_3 (Т. 2, а. с. 11, 171).

Факт вчинення ОСОБА_3 зазначених дій, суперечить фактам визнання обставин спільного проживання з ОСОБА_3 викладеним відповідачем у письмових запереченнях проти позову (Т. 1, а. с. 143-148).

Щодо спільного користування відповідача і третьої особи послугами: стоматологічної клініки, служби таксі, пральні, медичного страхування, на що посилався представник третьої особи в обґрунтування позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно довідки ПП «Профідент» від 20 жовтня 2014 року (Т. 2, а. с. 101), ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є пацієнтами стоматологічного центру «Профідент» з 2006 року по дату видачі довідки.

Відповідно до довідки ТОВ «Прометей» від 20 жовтня 2014 року (Т. 2, а. с. 102) ОСОБА_3 та ОСОБА_3 постійні клієнти з 2005 року по 2014 рік. Викликали таксі за адресами Французький бульвар 18, а з 2011 р. пров. Каркашадзе.

Згідно довідки ПП «Кімс» від 18.10.2014 року (Т. 2, а. с. 103), ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є постійними клієнтами хімчистки з 2006 року.

Відповідно до довідки ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНТО» №146 від 07.10.2014 року (Т. 1, а. с.198) та отриманих у відповідь на запит суду документів (Т. 4, а. с. 228-231), ОСОБА_3 та ОСОБА_3, що проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, були застраховані в ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНТО» з 07.08.2006 р. по 18.01.2011 р.

Вищезазначені докази у їх сукупності з показаннями свідків не підтверджують зазначеного у позові третьої особи періоду проживання і не доводять наявність між ними взаємних прав та обов'язків притаманних подружжю, рівно як спільної участі в придбанні майна яке є предметом цього позову.

Залучені до матеріалів справи і розглянуті судом в якості доказу фото матеріали (Т.1, а. с. 164-188) на яких зображений відповідач поряд з ОСОБА_3 не є доказом факту спільного проживання останнього однією сімєю з ОСОБА_3 в період часу зазначений у позові третьої особи, оскільки характер взаємовідносин відповідача та третьої особи ці фото не відтворюють і фактів ведення спільного господарства не підтверджують.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2016 у справі №6-846цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 та позовні вимоги ОСОБА_3 не обґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст. ст. 57, 60, 74 СК України, ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно, - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу та визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.Б. Свячена