АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2222/17 Справа № 176/3792/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Красвітної Т.П.

за участі секретаря Гулієва М.І. о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інституту підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку.

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду неодноразово уточнювалися, позивач посилався на те, що з 28 липня 1993 року він працював на посаді старшого викладача у вказаному вище навчальному закладі. Наказом №251-к/тр від 17 листопада 2014 року з 18 листопада 2014 року він був переведений з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота». Наказом №252-к/тр від 17 листопада 2014 року був звільнений з роботи через незгоду із істотними змінами умов праці. Вважає своє звільнення незаконним за сукупністю підстав, передбачених п.п.2.3, 5.10 колективного договору та норм Законів України «Про вищу освіту», «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», КЗпП України. Зокрема, через те, що його звільнили на початку року, а не в кінці (п.15 додатку до кол.договору); відповідач здійснив прийом нових працівників, не забезпечивши продуктивної зайнятості працюючих (п.2.3); через порушення відповідачем права на захист професійної честі, гідності згідно п.18 додатку кол.договору). Також вказав, що його не повідомили про зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад, що в силу ст.32 КЗпП України стосується істотних умов праці. Також вказав, що він є членом Профспілки працівників освіти і науки України, а подання власника або уповноваженого ним органу про розривання трудового договору із ним на виборному органі профспілки у його присутності не розглядалось. Також зазначає, що при звільненні відповідачем не в повному обсязі виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, а саме за період з 29 жовтня 2013 року по 29 серпень 2014 року. Тому просив поновити його на роботі на посаді старшого викладача обласного комунального вищого навчального закладу КВНЗ «ІП «Стратегія» з 19 листопада 2014 року, скасувавши накази № 251-к/тр від 17 листопада 2014 року, № 252-к/тр від 17 листопада 2014 року та стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 85 145 грн. 78 коп. за період з 19 листопада 2014 року по 05 грудня 2016 року, компенсацію за 41 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період з 29 жовтня 2013 року по 29 серпня 2014 року в сумі 5 370 грн. 59 коп., стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано наказ №251-к/тр від 17 листопада 2014 року та наказ №252-к/тр від 18 листопада 2014 року, видані в.о. ректора Обласного комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді старшого викладача кафедри менеджменту та соціальної роботи обласного комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» з 19 листопада 2014 року. Стягнуто з обласного комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» на користь ОСОБА_3 85 012 грн. 51 коп., із яких: 79 641 грн. 92 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5 370 грн. 59 коп. в рахунок невиплаченої компенсації за невикористану відпустку. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання, останнє у розмірі середньомісячного заробітку ОСОБА_3 3 471 грн. 33 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року виправлено описку у вищезазначеному рішенні суду, вказано правильну назву відповідача ОСОБА_2 вищий навчальний заклад «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» (т.2 а.с.21).

В апеляційній скарзі КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи позивач з 28 липня 1993 року перебував у трудових відносинах з КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» та з 07 вересня 2012 року обіймав посаду старшого викладача кафедри «Управління і підприємництва», яка у лютому 2013 року була перейменована у кафедру «Менеджменту та соціальної роботи» (т.1 а.с.11-13, 167).

Позивача було попереджено 17 вересня 2014 року про зміну істотних умов праці під підпис, зокрема про те, що з 18 листопада 2014 року він буде переведений з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота». Також йому розяснені положення ст.32 КЗпП України щодо права на свій розсуд погодитися з в.о.ректора КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» про зміну істотних умов праці або відмовитися від продовження роботи в нових умовах; та положення п.6 ст.36 КЗпП України, що у разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір з ним буде припинено з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України (т.1 а.с.15).

Наказом №251-к/тр від 17 листопада 2014 року про переведення науково-педагогічних працівників, в тому числі і позивача, було переведено з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота».

Позивач із переведенням на 0,04 ставки не погодився про, що зазначив у наказі.(т.1 а.с.77, 78).

Наказом в.о.ректора КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» №252-к/тр від 18 листопада 2014 року позивач ОСОБА_3 звільнений 18 листопада 2014 року з посади старшого викладача на підставі п.6 ст.36 КЗпП України відмова від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці (т.1 а.с.14).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції посилався на те, що в оскаржуваних наказах не зазначено зміни істотних умов праці позивача ОСОБА_3, до яких відповідач планував вдатися, і з якими змінами в організації виробництва та праці це повязано, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.

Із аналізу ч. 3 ст. 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити про це не пізніше ніж за два місяці працівника. Також, попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці роботодавець має чітко зазначити які ж саме істотні умови праці зміняться. Оскільки, саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені, дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року розяснено припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

Тобто, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці.

Позивач з 28 липня 1993 року перебував у трудових відносинах з КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» та з 07 вересня 2012 року обіймав посаду старшого викладача кафедри «Управління і підприємництва», яка у лютому 2013 року була перейменована у кафедру «Менеджменту та соціальної роботи» (т.1 а.с.11-13, 167).

Позивача було попереджено 17 вересня 2014 року про зміну істотних умов праці під підпис, зокрема про те, що з 18 листопада 2014 року він буде переведений з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота». Також йому розяснені положення ст.32 КЗпП України щодо права на свій розсуд погодитися з в.о.ректора КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» про зміну істотних умов праці або відмовитися від продовження роботи в нових умовах; та положення п.6 ст.36 КЗпП України, що у разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір з ним буде припинено з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України (т.1 а.с.15).

Наказом №251-к/тр від 17 листопада 2014 року про переведення науково-педагогічних працівників, інших працівників, в тому числі і позивача, було переведено з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота».

Позивач із переведенням на 0,04 ставки не погодився про, що зазначив у наказі.(т.1 а.с.77, 78).

Наказом в.о.ректора КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» №252-к/тр від 18 листопада 2014 року позивач ОСОБА_3 звільнений 18 листопада 2014 року з посади старшого викладача на підставі п.6 ст.36 КЗпП України відмова від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці (т.1 а.с.14).

Таким чином, позивача було попереджено про зміну істотних умов праці під підпис за два місяці до винесення наказу №251-к/тр від 17 листопада 2014 року про переведення науково-педагогічних працівників, та відповідно до якого позивача, було переведено з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота» і позивач не погодився з таким переведенням та вказав це в наказі.

Отже, у звязку з відмовою позивача від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці, якими зокрема є його переведення з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота», що потягло за собою зменшення робочого часу та заробітної плати позивача, та про такі зміни істотних умов праці позивача було повідомлено відповідачем за два місяці, відповідно до вимог ст.32 КЗпП України, звільнення позивача з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України відмова від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці, відповідачем було проведено правомірно, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду частковому скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інституту підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» - задовольнити частково.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку скасувати частково в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді