АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/890/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за поданням відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві про визнання мирової угоди в процесі виконання виконавчого листа №760/116715/14, виданого 29 січня 2016 року Солом'янським районним судом міста Києва та виконавчого листа №2-2050/15 виданого 16 листопада 2015 року Солом'янським районним судом міста Києва, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві про визнання мирової угоди в процесі виконання виконавчого листа № 760/16715/14, виданого 29 січня 2016 року Солом'янським районним судом міста Києва та виконавчого листа № 2-2050/15 виданого 16 листопада 2015 року Солом'янським районним судом міста Києва відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу про задоволення вищевказаного подання .

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та державний виконавець Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві Черкасов В.Є. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 251314 грн. 14 коп., а також судовий збір у розмірі 2513 грн. 14 коп.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року змінено. Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені до 63000 грн.

При зверненні до суду з поданням про визнання мирової угоди, державний виконавець зазначав, що на виконанні у Солом'янському районному відділі державної виконавчої служби знаходиться зведене виконавче провадження №51420522 по виконанню виконавчого листа 760/16715/14, виданого 29 січня 2016 року Солом'янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 63000 грн. та виконавчого листа 2-2050/15, виданого 16 листопада 2015 року Солом'янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені в сумі 76843 грн. 36 коп.

Вказуючи, що сторони домовились про закінчення виконавчого провадження на умовах, визначеною мировою угодою від 21 червня 2016 року, державний виконавець подав до суду мирову угоди для її визнання.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києвіпро визнання мирової угоди, суд першої інстанції виходив із того, що мирова угода, укладена між сторонами, в процесі виконання рішення суперечить вимогам закону, а тому не підлягає визнанню.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України мирова угода, укладена між сторонами, або відмова стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання. Суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмови стягувача від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб. За результатами розгляду мирової угоди або відмови від примусового виконання суд постановляє ухвалу відповідно до положень цього Кодексу.

З системного аналізу вказаних норм права вбачається, що мирова угода в процесі виконання не може стосуватись питань про визначення фактичних обставин та відповідних правовідносин, основною метою такої угоди є встановлення (зміна) способу та порядку виконання ухваленого судового рішення, що може ґрунтуватись на взаємних поступках і, безумовно, стосуватись лише прав та обов'язків сторін й предмета спору. Така мирова угода не може виходити за межі спірних правовідносин, стосуватися прав та обов'язків осіб, які не є сторонами у спорі, створювати права та обов'язки для них тощо. Мирова угода повинна сприяти закінченню виконавчого провадження, зокрема шляхом визначення конкретних заходів, дій, рішень тощо, що сторони беруться вчинити.

Згідно мирової угоди від 21 червня 2016 року, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, сторони домовились про те, що боржник у рахунок погашення боргу передає у власність стягувачу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику на підставі рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 2 липня 2014 року у справі № 760/9147/14-ц та засвідчене витягом з реєстру нерухомості.

Зі змісту вказаної мирової угоди вбачається, що її умови не відповідають вимогам статті ст. 372 ЦПК України, оскільки не направлені на врегулювання спору, а є вимогою про перехід права власності на нерухоме майно, тоді як предметом спору, за яким укладена мирова угода, було стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості по аліментам та пені.

Мирова угода за умовами якої боржник передає особі у рахунок повного погашення боргу нерухоме майно, яке не було предметом судового спору, не відповідає вимогам закону та виходить за межі предмету позову, так як залежать від багатьох інших факторів, як наприклад: оформлення нерухомого майна з обов'язковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, з`ясування наявності заборони відчуження нерухомого майна, його застави, прав на нього третіх осіб, та інших обставини, які не можуть бути з`ясовані судом під час вирішення питання про визнання мирової угоди, укладеної в межах виконавчого провадження.

Крім того, перехід права власності на стадії виконавчого провадження має свою процедуру встановлену Законом України "Про виконавче провадження".

Аналізуючи вказані норми, встановлені судом обставини та зміст поданого державним виконавцем подання про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що така мирова угода сторін на стадії виконання судового рішення суперечить вимогам закону та обґрунтовано відмовив у її визнанні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3, та укладення мирової угоди від 21 червня 2016 року не порушує інтереси інших осіб ,не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки з її змісту вбачається, що сторони виконавчого провадження намагаються шляхом укладання мирової угоди здійснити перехід прав власності на нерухоме майно, яке не було предметом судового розгляду.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону, тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

Н.В.Поліщук