АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю: представника товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» ОСОБА_1 , ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2016 року,

встановила:

В квітні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТзОВ «Порше Мобіліті») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму основного боргу в сумі 247 067 гривень 33 копійки, суму основного бору зі сплати додаткового кредиту в сумі 17 997 гривень 53 копійки, збитки в сумі 17 424 гривні, штраф в сумі 21 606 гривень, пеню в сумі 473 гривень 53 копійки, три відсотки річних в сумі 1 775 гривень 64 копійки, інфляційні втрати в розмірі 3 061 гривень 47 копійок, а всього борг в сумі 309 405 гривень 50 копійок.

Позивач посилався на те, що 6 грудня 2013 року між ТзОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 108 030 гривень, що було еквівалентом 13 000 доларів США, строком 60 місяців зі змінною процентною ставкою з цільовим призначення для придбання автомобіля.

27 квітня 2015 року між сторонами була укладена додаткова угода №1. Згідно умов вказаної угоди відповідачу додатково був наданий додатковий кредит в сумі 143 964 гривні 85 копійок, що було еквівалентом 6 465 доларів США 10 центів з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування.

Станом на 14 березня 2016 року у відповідача була заборгованість перед позивачем за кредитним договором від 6 грудня 2013 року в сумі 247 067 гривень 33 копійки за основним кредитом та 17 997 гривень 53 копійки за додатковим кредитом.

Позивачу також було завдано збитки у звязку з неналежним виконанням кредитного договору відповідачем в сумі 17 424 гривні.

За порушення умов договору позивачем відповідачу було нараховано штраф в сумі 21 606 гривень, пеню в сумі 473 гривні 53 копійки, три відсотки річних в сумі 1 775 гривень 64 копійки та інфляційні втрати в сумі 3 061 гривень 47 копійок.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою.

Просив:

- визнати недійсним кредитний договір від 6 грудня 2013 року та додатки до нього, укладені між ОСОБА_3 та ТзОВ «Порше Мобіліті» в частині обовязку ОСОБА_3 здійснювати платежі на його виконання в сумі, розрахованій за відповідним обмінним курсом гривні, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в розмірі 13 000 доларів та 6465 доларів США 10 центів відповідно до статті 1.3 загальних умов кредитування, які є додатком до цього договору;

- визнати недійсними пункти 1.3, 1.3.1, 1.3.2 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору від 6 грудня 2013 року;

- визнати недійсним пункт 2.4 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору від 6 грудня 2013 року в частині нарахування процентів за користування кредитом на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка повернення кредиту.

Посилався на те, що визначення валюти договору та платежу за зобовязанням у привязці до іноземною валюти є порушення прав споживача на отримання кредиту в національній валюті України та права на отримання інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Умовами кредитного договору та положеннями інших документів, що входять до його складу, передбачено визначення щомісячних платежів шляхом застосування еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, обмінного курсу банку чинного на виставлення боржникові рахунку.

Наведена формула передбачає для боржника зміни у його щомісячних витратах з обслуговування зобовязання за договором, що є заборонено законом.

Графік платежів за кредитним договором в порушенні закону визначено в іноземній валюті.

Наведені вище умови кредитного договору є несправедливими та мають своїм наслідком істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживача.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2016 року позов ТзОВ «Порше Мобіліті» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Порше Мобіліті» загальну суму основного боргу зі сплати кредиту в сумі 247 067 гривень 33 копійки, загальну суму основного боргу зі сплати додаткового кредиту в сумі 17 997 гривень 53 копійки, збитки в сумі 17 424 гривні, штраф в сумі 21 606 гривень, пеню в сумі 473 гривні 53 копійки, три відсотка річних в сумі 1 775 гривень 64 копійки, інфляційні втрати в сумі 3 061 гривні 47 копійок, а всього 309 405 гривень 50 копійок.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що станом на 14 березня 2016 року сума заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором складається з загальної суми основного боргу зі сплати кредиту в сумі 247 067 гривень 33 копійки, загальної суми основного боргу зі сплати додаткового кредиту в сумі 17 997 гривень 53 копійки, збитків в сумі 17 424 гривні, штрафу в сумі 21 606 гривень, пені в сумі 473 гривні 53 копійки, три відсотка річних в сумі 1 775 гривень 64 копійки, інфляційних втрат в сумі 3 061 гривні 47 копійок, та всього становить 309 405 гривень 50 копійок.

Доводи ОСОБА_3 про те, що застосування еквіваленту іноземної валюти в кредитному договору є неправомірним не відповідає дійсності та зроблено внаслідок неправильного тлумачення законодавства України.

У графіку кредиту не прописані щомісячні платежі у доларах США, а визначені відповідні еквіваленти місячних платежів, які використовуються при їх розрахунку, що відповідає умовам кредитного договору.

Кредитний договір укладений з дотриманням принципу добросовісності, справедливості та норм законодавства України.

З висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частин 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 6 грудня 2013 року між ТзОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 108 030 гривень, що було еквівалентом 13 000 доларів США, строком 60 місяців зі змінною процентною ставкою з цільовим призначення для придбання автомобіля (а.с.12-24 т.1).

27 квітня 2015 року між сторонами була укладена додаткова угода №1. Згідно умов вказаної угоди відповідачу додатково був наданий додатковий кредит в сумі 143 964 гривні 85 копійок, що було еквівалентом 6 465 доларів США 10 центів з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування (а.с.25-34 т.2).

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що станом на 14 березня 2016 року сума заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором складається з суми основного боргу зі сплати кредиту в сумі 247 067 гривень 33 копійки, суми основного боргу зі сплати додаткового кредиту в сумі 17 997 гривень 53 копійки, пені в сумі 473 гривні 53 копійки, три відсотка річних в сумі 1 775 гривень 64 копійки.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про можливість одночасного стягнення штрафу і пені.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи наведене в позові банку про стягнення з відповідача штрафу слід відмовити.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Порше Мобіліті» збитків в сумі 17 424 гривні суд першої інстанції не врахував, що витрати повязані з оплатою юридичних послуг, які були понесені особою у звязку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді справ у порядку цивільного та адміністративного судочинства, процесуальним законом віднесено до судових витрат. Вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК і не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про відшкодування збитків.

Також не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України витрати повязані з оплатою юридичних послуг, які були понесені особою під час подання заяви про вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача інфляційні втрати в сумі 3 061 гривні 47 копійок.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 1 березня 2017 року №6-284цс17.

З кредитного договору від 6 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 108 030 гривень з визначенням еквіваленту в іноземній валюті в сумі 13 000 доларів США, та додатковий кредит в сумі 143 964 гривні 85 копійок з визначенням еквіваленту в іноземній валюті в сумі 6 465 доларів США 10 центів.

Отже, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Враховуючи наведене вище рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ТзОВ «Порше Мобіліті» штрафу в сумі 21 606 гривень, збитків в сумі 17 424 гривні та інфляційних втрат в сумі 3 061 гривні 47 копійок слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог за безпідставністю.

В решті рішення слід залишити без змін.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в позові ОСОБА_3 доТзОВ «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору від 6 грудня 2013 року в частині обовязку ОСОБА_3 здійснювати платежі за договором в сумі розрахованій за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США.

Згідно частин 1, 2 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід зясувати сутність такого визначення.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 8 лютого 2017 року у справі за № 6-1905цс16.

З кредитного договору від 6 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3В був наданий кредит в сумі 108 030 гривень та додатковий кредит в сумі 143 964 гривні 85 копійок, та визначений еквівалент такого кредиту в доларах США (а.с.12 т.1).

З пункту 1.3 загальних умов кредитування вбачається, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

З графіком погашення заборгованості за кредитним договором вбачається, що в ньому зазначені еквіваленти місячних платежів в доларах США, а не зобовязання в іноземній валюті.

З графіка також вбачається, що в ньому встановлена вартість послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки в національній валюті гривні.

Отже визначення в договорі еквіваленту зобовязання в іноземній валюті відповідає вимогам ст. 533 ЦК України.

Помилковими є доводи скарги про те, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог є неповідомлення ОСОБА_3 та його представника про день та час судового засідання в якому було ухвалено судове рішення.

Згідно частини 3 статті 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Вказані апелянтом порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) (в редакції, чинній на момент подання до суду позову) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позову) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року, N 928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ТзОВ «Порше Мобіліті» штрафу в сумі 21 606 гривень, збитків в сумі 17 424 гривні, інфляційних втрат в сумі 3 061 гривні 47 копійок та відмовлено в позові в цій частині.

Отже, позов задоволено на загальну суму 267 314 гривень 3 копійки, що становить 86,40 відсотків від ціни позову.

З платіжного доручення №50008044 від 22 березня 2016 року вбачається, що за подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 4 641 гривню 8 копійок (а.с.91 т.1).

З квитанції №47 від 6 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 сплатив судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 5 711 гривень 51 копійка.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Порше Мобіліті» 4 010 гривень 51 копійку в рахунок відшкодування судових витрати понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви

З товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_3 слід стягнути 776 гривні 77 копійок в рахунок відшкодування судових витрати понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» штрафу в сумі 21 606 гривень, збитків в сумі 17 424 гривні та інфляційних втрат в сумі 3 061 гривні 47 копійок скасувати.

В позові товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_3 про стягнення штрафу в сумі 21 606 гривень, збитків в сумі 17 424 гривні та інфляційних втрат в сумі 3 061 гривні 47 копійок відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 4 010 (чотири тисячі десять) гривень 51 копійку в рахунок відшкодування судових витрати понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_3 776 (сімсот сімдесят шість) гривень 77 копійок в рахунок відшкодування судових витрати понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_5