Кодимський районний суд Одеської області
__________________________________________________________________________________________
Справа № 503/2490/16-ц
Првадження № 2/503/187/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2017 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кодимі Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Кодимського районного суду з позовом до Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька ОСОБА_2.

В позові вказав, що 05 грудня 2015 року помер його батько ОСОБА_2, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку, розташованого в с.Шершенці вул.Ярослава Мудрого, буд.45 Кодимського району Одеської області.

У передбачений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини померлого батька, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність належних правовстановлюючих документів на будинок та відсутність державної реєстрації вказаного нерухомого майна.

В судове засідання позивач не зявився, надавши заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути без нього.

Представник Шершенецько сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання також не зявився, надавши заяву про розгляд справи без нього. Позов визнав (заява №02-16/73 від 13 лютого 2017 року).

Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У звязку з цим суд вважає можливим розглянути вказану справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши позовну заяву позивача та долучені до неї письмові докази, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін і інших осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Судом встановлено, що 05 грудня 2015 року помер батько позивача ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №423181, виданого 09 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області.

До складу спадкового померлого ОСОБА_2 ввійшов житловий будинок в с.Шершенці по вул.Ярослава Мудрого, 45 Кодимського району Одеської області.

Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Відповідно до ст.1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені уст.1261-1265 ЦК.

Судом встановлено, що заповіту щодо житлового будинку померлий ОСОБА_2 не склав, тому позивач ОСОБА_1, як син померлого) відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцем спадкового майна померлого за законом першої черги.

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття проживав окремо від спадкодавця, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України).

Судом встановлено, що впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини померлого батька, після чого нотаріусом була заведена спадкова справа №53/2016, у звязку з чим позивач вважається таким, що прийнявши спадщину померлого батька.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно.

Матеріали справи містять належні докази звернення позивача до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину померлого за законом, однак нотаріус відмовила у видачі позивачеві цього свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно (відмова нотаріуса №1363/02-14 від 17 грудня 2016 року).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року.

В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Зазначені обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивача в позасудовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає ст.16 ЦК України, тому його позов підлягає задоволенню, позаяк за нормами ст.ст.1269,1270 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину померлого батька.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права приватної власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право приватної власності на житловий будинок №45 з господарськими будівлями, розташований в с.Шершенці по вулиці Ярослава Мудрого Кодимського району Одеської області, який належав ОСОБА_2, померлому 05 грудня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Сопільняк О.М.