АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 грудня 2016 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у травні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт 6 травня 2015 року.

Посилаючись на невиконання зобов»язання, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 кредит в сумі 40942 грн. 06 коп., відсотки в сумі 5764 грн. 17 коп., комісію та пеню в сумі 13101 грн. 44 коп., штраф в сумі 6378 грн. 26 коп.

ОСОБА_1 у липні 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку

Справа №725/2348/16

Провадження №22-ц/794/284/2017 Головуючий в суді 1 інстанції ОСОБА_2А

Категорія 19/27 ОСОБА_3 Половінкіна

«ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним.

Вказував на укладення відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А договору кредиту 23 червня 2011 року №SAMDN8139.

Зазначав, що відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 вчинено договір кредиту 15 липня 2013 року.

Також між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А укладено договір кредиту 24 лютого 2014 року.

Крім того, між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А укладено договір кредиту 23 квітня 2014 року.

Після чого публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт 6 травня 2015 року.

Посилався на ненадання інформації щодо форми кредитування, орієнтовної загальної вартості кредиту з урахуванням вартості всіх послуг, пов»язаних з отриманням кредиту та укладенням договору, варіантах повернення кредиту, графіку платежів, під впливом умисних дій банку був введений в оману.

Просив визнати договір між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 червня 2011 року №SAMDN8139, договір суж відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 15 липня 2013 року, договір між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 24 лютого 2014 року, договір між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 квітня 2014 року, генеральну угоду між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року недійсними.

Позови об»єднано в одне провадження ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10 серпня 2016 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 грудня 2016 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за генеральною угодою між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року грошові кошти в сумі 59807 грн. 67 коп., що складаються з кредиту в сумі 40942 грн. 06 коп., відсотків в сумі 5764 грн. 17 коп., комісії та пені в сумі 13101 грн. 44 коп., а в решті відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання договору недійсним задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.526, ч.1 ст.1054 ЦК України та, встановивши невиконання зобов»язання за генеральною угодою між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року, вважав, що з ОСОБА_4 підлягають стягненню грошові кошти в сумі 59807 грн. 67 коп., що складаються з кредиту в сумі 40942 грн. 06 коп., відсотків в сумі 5764 грн. 17 коп., комісії та пені в сумі 13101 грн. 44 коп.

Водночас відповідно до вимог, встановлених ст.549 ЦК України, п.2.2 генеральної угоди між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про захист прав споживача, визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив із недоведеності таких вимог.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання вимог законодавства при вчиненні правочину.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Судове рішення в частині відмови у позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення штрафу не оскаржується.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору ж умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт 6 травня 2015 року.

За змістом генеральної угоди між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року ОСОБА_1 погодився, що Генеральна угода разом із Умовами та правилами надання продукту кредитних карт, а також тарифами становить договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі п.2.1 генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 44 559 грн. 26 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на строк 24 місяців в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки.

Встановлено порушення ОСОБА_1 умов генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року, не виконання зобов»язння із здійснення обов»язкового щомісячного платежу протягом з жовтня 2015 року.

Зокрема, відповідно до розрахунку заборгованості за генеральною угодою між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року боржник зобов»язання з повернення кредиту в сумі 40942 грн. 06 коп., відсотків в сумі 5764 грн. 17 коп., пені в сумі 13101 грн. 44 коп., штрафу в сумі 6378 грн. 26 коп. не виконав (а.с.7).

За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Пуктом 2.2 генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року встановлено, що в разі порушення боржником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день, за зобов»язаннями, строк яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту рахується 32 день з моменту виникнення порушення.

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_4 обов»язку з виконання зобов»язання за генеральною угодою між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року боржник зобов»язання з повернення кредиту в сумі 40942 грн. 06 коп., відсотків в сумі 5764 грн. 17 коп., пені в сумі 13101 грн. 44 коп., штрафу в сумі 6378 грн. 26 коп.

На підставі ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч.3 ст.551 ЦК Украъни про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положення ч.2 ст.616 ЦК України передбачають право суду зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» нараховано пеню в розмірі 13101 грн. 44 коп., а розмір збитків становить кредит в сумі 40942 грн. 06 коп., відсотки в сумі 5764 грн. 17 коп., штраф в сумі 6378 грн. 26 коп.

Ураховуючи наведене підстав для зменшення розміру пені немає.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Під час розгляду справи публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» було уточнено позовні вимоги.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що генеральною угодою між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року не передбачено стягнення комісії (а.с.78).

Згідно із п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 комісії підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_5, звертаючись до суду з позовом, підстави недійсності договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 червня 2011 року №SAMDN8139, договору суж відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 15 липня 2013 року, договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 24 лютого 2014 року, договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 квітня 2014 року, генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року пов»язував із ненадання інформації про умови кредитування та введення в оману.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповдіно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно абзацу 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 2.1 Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов»язок надання споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобовязують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року правочин вчиненний публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою створення умов для виконання боржником зобов»язання за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 червня 2011 року №SAMDN8139, договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 15 липня 2013 року, договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 24 лютого 2014 року, договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 квітня 2014 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

На підставі п.2.1 генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 44 559 грн. 26 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на строк 24 місяці з 6 травня 2015 року по 31 травня 2017 року на споживчі цілі в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 2 229,75 грн. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 травня 2017 року.

За змістом генеральної угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 6 травня 2015 року ОСОБА_1 ознайомлений з Умовами та правилами надання продукту кредитних карт, інформацією про умови кредитування у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» , а саме мета, на яку може кредит бути витрачено, вид забезпечення, вид кредитування з коротним описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов»язаннями боржника, типу процентної ставки, сумі кредитування орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартість послуг по оформленню договору (перелік всіх витрат, пов»язаних з отриманням кредиту, його обслуговування та повернення, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), строк, на який кредит може бути отримано, варіанти повернення кредиту, включно кількість платежів, періодичність та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, податковий режим сплати відсотків і державних субсидій, на які боржник має право, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування (а.с.72).

До матеріалів справи приєднано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» до договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1А кредиту від 23 червня 2011 року №SAMDN8139 та прикладами розрахунку суми оплати за користування кредитними засобами, яка містить відомості про ознайомлення ОСОБА_1 7 липня 2011 року.

Відповідно заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 від 15 липня 2013 року при вчиненні договору між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 15 липня 2013 року боржник посвідчив ознайомлення та згоду із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банка.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Правочини, спір щодо яких вирішено у справі, є укладеними з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Підписанням оспорюваних кредитних договорів без будь яких застережень баласинович А.А. підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин ненадання публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» інформації ОСОБА_4 про умови кредитування.

З огляду на наведене судове рішення в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання договору недійсним ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Судом першої інстанції позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задоволено частково в сумі 59807 грн. 67 коп., що становить 90,36 відсотків.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 1378 грн. за платіжним дорученням публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» № BO1S1B13FR від 11 травня 2016 року (а.с.39).

За таких обставин підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1245 грн. 16 коп.

Керуючись п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 грудня 2016 року в частині стягнення комісії скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягненнякомісії відмовити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 грудня 2016 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1245 грн. 16 коп.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

ОСОБА_6