Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1725/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Галацевич О.М.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в кінцевій редакції якого просила визнати недійсним договір дарування квартири № 29 за адресою: вул. Гранітна, будинок № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області, який укладено 07.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 229. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 вересня 2007 року між її бабою ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_5 було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. 31.01.2015 р. батько помер, після чого вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, 07.04.2015 року ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру іншому синові ОСОБА_2 Вказала, що нотаріус не мав права посвідчувати договір дарування спірної квартири відповідачу, оскільки право власності на майно за договором, який підлягав нотаріальному посвідченню, виникло у набувача з моменту такого посвідчення. З наведених підстав просила задовольнити позов.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири № 29 за адресою: вул. Гранітна, будинок № 4, м. Новоград-Волинський, Житомирської області, який укладено 07.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 229.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що договір дарування від 27.09.2007 року не породжує будь-яких правових наслідків для ОСОБА_5 та його спадкоємців, оскільки він є неукладеним внаслідок відсутності факту передачі обдарованому визначеного цим договором нерухомого майна та державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_5

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 27.09.2007 р. між ОСОБА_3 (бабою позивача) та ОСОБА_5 (батьком позивача) було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2/а.с.12/. 1/2 частина квартири належала дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Новоград-Волинською міською радою народних депутатів 10.11.1994 року; інша 1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 25.04.2002 року за реєстром № 3-579.

Договір дарування 27 вересня 2007 року посвідчено приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №2889. У Державному реєстрі правочинів договір зареєстровано за №2379361 /а.с.13/.

Договір дарування містить застереження про необхідність його державної реєстрації у відповідності до ст. 210 ЦК України.

31 січня 2015 року ОСОБА_7 помер /а.с.10/. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі і на квартиру, подаровану йому ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_5 його дочка - позивач по справі звернулась до нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та встановила, що відсутня реєстрація нерухомого майна за померлим, яка передбачена ст. 182 ЦК України, про що зазначила у позовній заяві.

На день смерті ОСОБА_7 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 зі своєю матірю ОСОБА_3 та братом ОСОБА_2 /а.с.9/.

7 квітня 2015 року ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру іншому своєму синові ОСОБА_2 /а.с.172-173/. Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №229.

ОСОБА_3 померла 15 липня 2015 року /а.с. 48/.

За повідомленням Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 3 березня 2016 року №431/01-16 спадкова справа до майна померлої 16 липня 2015 року ОСОБА_3 не заводилась /а.с.95/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір дарування від 27.09.2007 року зареєстровано у державному реєстрі правочинів, а на момент укладання такого договору законодавство не повязувало перехід права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого майна, тому зазначений договір дарування є вчиненим і право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру припинилось та перейшло до ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 27.09.2007 року.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, з огляду на таке.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, у ч. 5 цієї статті зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв'язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Так, статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відтак, згідно зі ст. ст. 182, 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Закон України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у ст. 3 передбачав, що речові права на нерухоме майно, їх обтяження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, установленому цим Законом.

Оскільки чинна з 1 січня 2004 року ст. 182 ЦК України передбачає реєстрацію речових прав на нерухомість, то така реєстрація повинна була проводитись.

У пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_5О.) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Таким чином непроведення ОСОБА_5 реєстрації права власності на подарований йому будинок, не тягне за собою жодних правових наслідків, які випливають з договору дарування від 27.09.2007, оскільки вказаний договір вважається неукладеним, а тому право власності на квартиру АДРЕСА_3 залишилось за ОСОБА_3, яка 7 квітня 2015 року правомірно подарувала спірну квартиру ОСОБА_2

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді