АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/943/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

за участю:

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

30 листопада 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 06 травня 2006 року по 09 жовтня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період шлюбу 30 липня 2007 року сторони придбали квартиру № 43 по проспекту Хіміків в м. Черкаси за 28 040 доларів США, що на час купівлі було еквівалентно 141 602 грн. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем.

Оскільки у сторін повної суми на купівлю квартири не було, 30 липня 2007 року між ОСОБА_8 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, згідно якого ОСОБА_8 отримав кредит в розмірі 30 002 доларів США, на наступні цілі: 22 432 долари США - на придбання нерухомості, а також 7 570 доларів США - на сплату страхових платежів.

Позивачка була власником 1/4 частини іншої квартири АДРЕСА_1, яка була продана 29 березня 2013 року. З продажу даної квартири ОСОБА_6 отримала кошти за свою частку в сумі 9508 доларів США, що еквівалентно 75975 грн., які передала відповідачу, щоб він погасив кредит за спірну квартиру.

На даний час у спірній квартирі, проживає відповідач, а вона та їх спільні діти з 01.01.2016 року не проживають в даній квартирі. Вважає, що вказана квартира є частково спільною сумісною власністю подружжя, і частково належить їй на праві приватної власності, оскільки за її придбання частково сплачувалися її особисті грошові кошти.

На думку позивачки, враховуючи те, що відповідач виявив бажання залишити вказану квартиру собі, в порядку поділу спільного майна слід визначити розміри часток кожного з подружжя, залишити вказану квартиру відповідачу, стягнувши з нього на її користь компенсацію вартості її часток у спільному майні.

Враховуючи наведене, ОСОБА_6 просила суд: поділити майно, набуте під час шлюбу; визнати за нею право особистої приватної власності на 24/100 частини квартири АДРЕСА_2; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 76/100 частини квартири АДРЕСА_2; визначити ОСОБА_6 51/100 частину квартири, а ОСОБА_8 25/100 частини спірної квартири; виділити ОСОБА_6 24/100 та 51/100 частину квартири АДРЕСА_2 шляхом стягнення з ОСОБА_8, на користь ОСОБА_6 вартості 24/100 частини та 51/100 частини квартири в сумі 236625 грн., а спірну квартиру залишити відповідачу.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Розділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 право власності по 1/2 частині квартири № 43 по проспекту Хіміків в м. Черкаси.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку, та посилаючись на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 травня 2006 року по 09 жовтня 2015 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі 30 липня 2007 року сторонами була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_3, загальною площею 31,1 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу № 4233 від 30.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 (а.с. 13).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем. Дані факти сторонами не оспорюються.

Квартира АДРЕСА_4 була придбана за кошти, одержані ОСОБА_8 за укладеним в період шлюбу 30.07.2007 року кредитним договором № CSIPG200000159 з ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 65-67).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кредитні кошти були використані в інтересах сімї сторін.

Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка ОСОБА_6 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на 24/100 квартири, а 76/100 квартири - спільною власністю подружжя.

На думку позивачки, оскільки 29 березня 2013 року нею було продано 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві особистої приватної власності, а отримані кошти в сумі 75 975 грн. вона використала на погашення кредиту для придбання спірної квартири, їй належить у спільному майні подружжя індивідуальна частка 24/100 частини спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що таке твердження не ґрунтується на вимогах закону.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що квартира АДРЕСА_4 була придбана 30.07.2007 року за спільні кошти подружжя, які були отримані відповідачем в кредит від ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, вказана квартира стала обєктом спільної сумісної власності подружжя з 30.07.2007 року.

Водночас, під час отримання кредиту у ПАТ КБ «ПриватБанк» на придбання вказаної квартири у подружжя виникло спільне зобовязання з повернення кредиту.

Позивачка продала належну їй частину квартиру у березні 2013 року і отримані кошти внесла в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30.07.2007 року. Тому твердження позивачки, що за придбання спірної квартири частково сплачувалися її особисті грошові кошти, є безпідставними.

Враховуючи наведене, розмір виконаних зобовязань за спільним зобовязанням з повернення кредитних коштів кожного із подружжя (у тому числі сплата особистих коштів) жодним чином не може впливати на визначення розміру часток у спільному майні подружжя, зокрема у спірній квартирі.

Таким чином, частки сторін у спільному майні подружжя квартирі АДРЕСА_4, відповідно до ст. 70 СК України є рівними.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо поділу належної сторонам квартири між ними в рівних частках - по 1/2 частині кожному.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відступу від засад рівності часток у спільному майні на підставі ч. 3 ст. 70 СК України.

Так, відповідно до частини 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 липня 2015 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 червня 2015 року і до повноліття дітей.

Згідно довідки про аліменти № 74 від 22.11.2016 року за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року відповідачем на користь позивачки було сплачено в середньому 2503,85 грн. аліментів на утримання дітей щомісячно (а.с. 17).

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей до 6 років складав: з 01 січня - 1167 грн., з 01 травня 1228 грн.; для дітей 6-18 років з 01 січня 1455 грн., з 01 травня 1531 грн.

Таким чином, розмір прожиткового мінімуму на двох неповнолітніх дітей у 2016 році в середньому складав 2700 грн. Тобто, відповідачем сплачувались аліменти у розмірі, що майже відповідає розміру встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Заборгованість по сплаті аліментів у відповідача відсутня.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що сплачених відповідачем аліментів недостатньо для забезпечення нормального фізичного та духовного розвитку дітей сторін.

Крім того, обовязок утримувати дітей сімейним законодавством покладено на обох батьків.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_6 на те, що оскільки у 2017 році буде збільшено розмір прожиткового мінімуму, то розміру сплачених відповідачем аліментів буде недостатньо для забезпечення дітей. Так, при винесенні рішення суд не може враховувати обставини, які можливо настануть у майбутньому.

Судом першої інстанції вірно розяснено позивачці, що ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених ним Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що не ґрунтуються на вимогах закону твердження позивача про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації замість її частки у спільному майні.

Так, присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки в порядку ст. 71 СК України є можливим лише за наявності таких обовязкових повязаних умов: згода одного подружжя на отримання такої компенсації; попереднє внесення другим із подружжя розміру такої компенсації на депозитний рахунок суду.

Дана норма може бути правильно застосована виключно за наявності згоди обох сторін, за якою один із подружжя, який пропонує таку компенсацію, вносить її на депозитний рахунок суду, а другий із подружжя надає згоду на отримання такої компенсації.

Примусове стягнення такої компенсації судом на рахунок будь-кого із подружжя (навіть за наявності його згоди) за відсутності пропозиції другої сторони надати таку компенсацію та попереднього внесення її на депозитний рахунок суду, суперечить приписам ст. 71 СК України. Натомість таке можливо лише в разі застосування статті 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Проте таких вимог позивач не заявляє, грошової суми компенсації на депозитний рахунок суду не внесла.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та поділу спільного майна подружжя в рівних частках.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2014 року - залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :