Справа № 466/2108/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1753/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представників ОСОБА_5 ОСОБА_6,

ОСОБА_7, представника Львівської міської ради

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ОСОБА_2, ОСОБА_5 про скасування ухвали Львівської міської ради від 23.10.2014 року №3962 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки пл. 0,0123 га від 09.12.2014 року, укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_5.

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа Львівська міська рада про заборону ОСОБА_3 користуватися орендованою земельною ділянкою, зобовязавши відновити при цьому хвіртку з безпосереднім виходом на вул. Топольну, 19 у м.Львові відповідно до технічної документації, зобовязання не чинити перешкод у встановленні за кошти позивача на орендованій ділянці зі сторони будинку №19 межевих стовпців з натягнутою між ними сіткою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2016 року цивільну справу №466/637/16 за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, ОСОБА_5 про скасування ухвали Львівської міської ради від 23.10.2014 року №3962 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки обєднано в одне провадження з цивільною справою №466/2108/15 позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третьої особи Львівської міської ОСОБА_2 про звільнення самовільно захопленої земельної ділянки та присвоєно номер №466/2108/15.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської міської ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково, зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні земельною ділянкою пл.. 0,0123 га за адресою: м. Львів, вул.Топольна (між будинками № 19 та № 21), яка надана в оренду на підставі договору оренди, укладеного Львівською міською радою та ОСОБА_5 09.12.2014 року на строк дії договору оренди.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2007 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2010 року він є власником 1/3 частини житлового будинку № 19 по вулиці Топольній у м. Львові. Земельна ділянка, яка закріплена за даним будинковолодінням площею 764 кв.м рішенням виконкому Львівської міської ради №797 від 14.07.1959 року була розділена між трьома співвласниками відповідно до ухвали народного суду Шевченківського району м. Львова від 15.04.1965 року. Проїзд між будинками № 19 та № 21 по вулиці Топольній у м. Львові загальною площею 0,0123 га передано в оренду ОСОБА_5, що підтверджується договором оренди від 09 грудня 2014 року, укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_5 До частини будинковолодіння, належної позивачу, відсутній будь-який заїзд, крім існуючого - переданого у оренду ОСОБА_5 і відсутня можливість влаштування іншого доїзду, оскільки земельна ділянка, якою позивач користується, з усіх сторін межує із земельними ділянками суміжних землекористувачів. У свідоцтві про право на спадщину від 01.02.2007 року та свідоцтві про право на спадщину за заповітом, виданим 13.09.2010 року металеві хвіртки, позначені на плані № 1-7 належать до спадкового майна, а відтак, ОСОБА_3 повинен мати можливість вільного доступу до свого будинковолодіння та мати можливість вільно користуватись ним. Апелянт вважає, що відсутність доступу до його будинковолодіння з вулиці суперечить змісту здійснення права власності, оскільки позбавляє власника права користування та розпорядження своєю власністю, позбавляє можливості не тільки проходу, але й під'їзду до житла карети швидкої допомоги та пожежної машини, що є неприпустимим порушенням чинного законодавства. Крім того, по території спільного заїзду прокладені комунікації, а саме газопровід, телекабель, до яких повинен бути доступ для утримання їх в належному стані. Таким чином, договір оренди землі, укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_5 щодо спірної земельної ділянки суперечить нормам цивільного законодавства та порушує його права, як власника квартири АДРЕСА_1 і його слід визнати недійсним. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Львівської міської ради задовольнити та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 повністю за безпідставністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника Львівської міської ради ОСОБА_8 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.103 ЗК України землекористувачі та власники земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей( затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначення (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані співпрацювати при вчиненні дій спрямованих на забезпечення прав на землю кожного із них.

Стаття 93 ЗК України передбачає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об»єднанням і організаціям. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов»язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Стаття 4 вищезгаданого Закону передбачає, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні та міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Згідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Звернення з позовом про скасування ухвали Львівської міської ради та визнання недійсним договору оренди, ОСОБА_3 мотивує тим, що спірна земельна ділянка, яка є обєктом оренди за договором оренди, фактично незаконно перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_5, зміст договору оренди землі, укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_5 щодо спірної земельної ділянки, суперечить нормам цивільного та земельного законодавства, порушує права власника квартири АДРЕСА_2, а тому є всі підстави для визнання протиправною ухвали Львівської міської ради від 13.05.2013 року № 2378 та визнання недійсним договору оренди.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2007 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2010 року, є власником 1/3 частини житлового будинку № 19 по вулиці Топольній у м. Львові.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням виконкому Львівської міської ради №797 від 14.07.1959 року за будинковолодінням №19 по вул. Топольній у м.Львові закріплена земельна ділянка площею 764 кв.м, яка була розподілена між трьома співвласниками відповідно до ухвали народного суду Шевченківського району м. Львова від 15.04.1065 року.

Мешканці житлового будинку №19 мають заїзд зі сторони вул. Топольної у м.Львові.

Планами та схемами земельних ділянок, схемами розмежування землекористування, викопіюванням з плану м. Львова підтверджується, що частина належної ОСОБА_3 земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням №19 по вул. Топольній у м. Львові, межує з вулицею Топольною з можливим виходом на вул. Топольну.

ОСОБА_5 є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Топольна, 17 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9

Для мешканців вищезазначеного будинку на вул.Топольній, 17 влаштовано єдино можливий проїзд і прохід між будинками №№ 19 та 21 за рахунок земель житлової забудови, будь-якого іншого проходу чи проїзду до житлового будинку, належного на праві власності ОСОБА_5, немає.

Матеріалами справи підтверджується, що оспорюванню ухвалою Львівської міської ради № 3962 від 23.10.2014 року Про затвердження гр.ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та надання земельної ділянки на вул. Топольній (між будинками № 19 та № 21), ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на вул. Топольній (між будинками №19 та №21); передано ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0.0123 га на вул. Топольній (між будинками №19 та №21) в оренду терміном на п»ять років для влаштування заїзду до будинку №17 на вул. Топольній (без права загромадження та будівництва).

9 грудня 2014 року між Львівською міською радою та позивачем укладений договір оренди землі № Ш-3277 на підставі ухвали Львівської міської ради № 3962 від 23.10.2014 року Про затвердження гр.ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та надання земельної ділянки на вул. Топольній (між будинками № 19 та № 21).

Відповідно до акту приймання-передачі обєкту оренди від 9 грудня 2014 року орендодавець - Львівська міська рада передала, а орендар- позивач по справі прийняв в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,0123 га за адресою: м. Львів,вул. Топольна (між будинками № 19 та №21).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 сплачує за вказаним договором орендну плату.

Вважаючи ухвалу Львівської міської ради № 3962 від 23.10.2014 року Про затвердження гр. ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та надання земельної ділянки на вул. Топольній (між будинками № 19 та № 21) незаконною, позивач ОСОБА_3, як на підставу її незаконності, посилається на ст. 93 ЗК України, а також на порушення оспорюванню ухвалою його прав та законних інтересів, як власника квартири №2 у житловому будинку №19 по вул. Топольній у м.Львові, а саме, його права на користування спірною земельною ділянкою, як заїздом до його частини житлового будинку, мотивуючи правомірність свого користування наявністю хвірток з виходом на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який не взяв до уваги покликання позивача ОСОБА_10 на те, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, а також при укладенні оспорюваного договору, не враховано його право на проїзд до належної йому на праві власності частини житлового будинку через спірну земельну ділянку, чим, як він вважає, порушуються його права та законні інтереси, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема, поданими планами земельних ділянок будинковолодінь №№17,19 по вул. Топольній, з яких вбачається, що мешканці будинку №19 користуються заїздом зі сторони вул. Топольної, а також можливість влаштування заїзду зі сторони вулиці Топольної через земельну ділянку, якою користується ОСОБА_3

Наявність трьох хвірток, які виходять з подвір»я ОСОБА_3 до орендованої ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0.0123 га за адресою м.Львів, вул. Топольна (між будинками №19 та №21), не доводить правомірність користування земельною ділянкою саме ОСОБА_3, а відтак і порушення його прав та законних інтересів, оскільки така йому у користування чи у власність Львівською міською радою, як власником спірної земельної ділянки, не надавалася.

Доводи апелянта про те, що по території спільного заїзду прокладені комунікації, а саме, газопровід, телекабель, до яких повинен бути доступ для утримання їх в належному стані, спростовується листом начальника відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області, яким встановлені обмеження для орендаря ОСОБА_5, які не допускають використання наданої в оренду земельної ділянки поза її призначенням. У зазначеному Переліку обмежень, зокрема, передбачено забезпечення з боку орендаря цілодобового доступу до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, надання доступу для прокладання та експлуатації ліній електропередачі, звязку, трубопроводів та інших комунікацій до сусідніх земельних ділянок. Наявність такого Переліку обмежень, який передував укладенню договору оренди, спростовують доводи апелянта про те, що ухвалоюЛьвівської міської ради від 23.10.2014 р. №3962 та оспорюваним договором не передбачений доступ відповідних служб, які обслуговують інженерні комунікації.Такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються його прав та законних інтересів.

За встановлених судом першої інстанції обставин, колегії суддів вважає правильним висновок суду про те, що ні ухвала Львівської міської ОСОБА_2 від 23.10.2014 р. №3962, ні договір оренди земельної ділянки пл. 0,0123 га від 09.12.2014 р.,укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_5, не порушують прав та законних інтересів ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_3, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами порушення його прав та законних інтересів, зазначені ним підстави для скасування ухвали Львівської міської ради від 23.10.2014 р. №3962 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки пл. 0,0123 га від 09.12.2014 р.,укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_5 з посиланням на ст. 93 ЗК України, не свідчать про недійсність договору оренди з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, про наявність підстав для скасування ухвали Львівської міської та визнання недійсним у зв»язку з цим оспорюваного договору оренди.

Колегія суддів вважає, що питання передачі спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_5 вирішено уповноваженим на це органом, Львівською міською радою, в межах її компетенції, у відповідності до положень ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 4 Закону України «Про оренду землі», які передбачають право саме органу місцевого самоврядування в межах повноважень, наданих законом, вирішувати питання про передачу земельних ділянок в оренду.

В матеріалах справи наявні висновки відповідних служб та організацій, земельної комісії Львівської міської ради, які передували прийняттю ухвали Львівської міської ради від 23.10.2014 р. №3962, що свідчить про те, що питання передачі спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_5 були предметом вивчення та обговорення уповноважених органів та служб, земельної комісії Львівської міської ради, про дотримання процедури при вирішенні даного питання.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав, передбачених чинним і цивільним, і земельним законодавством, для скасування ухвали Львівської міської ОСОБА_2 від 23.10.2014 р. №3962 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки пл. 0,0123 га від 09.12.2014 р.,укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_5

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул.. Топольній у м.Львові на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; для мешканців житлового будинку №17 влаштовано єдино можливий проїзд і прохід між будинками №№ 19 та 21 за рахунок земель житлової забудови, будь-якого іншого проходу чи проїзду до будинку немає, що вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи, наданої ЛОКП „БТІ та ЕО, що 09.12. 2014 року, між Львівською міською радою та ОСОБА_5 укладений договір оренди землі № Ш-3277 на підставі чинної ухвали Львівської міської ради № 3962 від 23.10.2014 року Про затвердження гр.ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання земельної ділянки на вул.Топольній (між будинками № 19 та № 21), що свідчить про правомірне користування ОСОБА_5 спірною земельною ділянкою, те, що ОСОБА_5 сплачує орендну плату за користування цією земельною ділянкою.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, встановивши з пояснень сторін, а також з матеріалів справи, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_5 користуватися орендованою ним земельною ділянкою для заїзду до будинковолодіння №17 по вул. Топольній у м.Львові, загромаджуючи її або перешкоджаючи проїзду по ній ОСОБА_5, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_5 про зобов»язання ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні орендованою ним земельною ділянкою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2