Справа № 545/608/17
Провадження № 2/545/649/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2017 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Кіндяк І.С.

з участю секретаря Лабовкіної Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Полтавської райдержадміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, так як місце перебування відповідача є невідомим, що позбавляє позивача можливості без його письмового дозволу, виконати вимоги ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», в частині тимчасового виїзду з дітьми на відпочинок за кордон.

В судове засідання представник позивача не з'явився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки та їх поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України. За таких обставин, за згодою позивачів проводиться заочний розгляд справи.

Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника не заперечуючи проти заявлених вимог.

Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, проводиться заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 14.04.2017р., позов ОСОБА_1 в частині позовних вимоги щодо надання дозволу матері, ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, без згоди батька, ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, оформляти документи для тимчасового виїзду малолітньої (неповнолітньої) дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн ближнього і дальнього зарубіжжя з терміном дії - до досягнення нею повноліття, - залишено без розгляду за поданою заявою її представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 статті 3 Конвенції про права дитини «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.»

У відповідності до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (надалі - Відповідач) з 06 квітня 2002 року по 28 листопада 2007 року.

На підставі Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 серпня 2007 року по справі № 2-957/2007р., шлюб між сторонами розірвано, про що Відділом РАЦС Полтавського РУЮ в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 234 від 28 листопада 2007 року та 29 червня 2010 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Згідно Свідоцтва про народження, виданого Тростянецькою сільською радою Полтавського району 29 жовтня 2002 року, встановлено, що Позивач і Відповідач мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні

Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає.

Згідно Свідоцтва про шлюб, виданого Центральним відділом РАЦС Полтавського МУЮ від 11 квітня 2012 року, встановлено, що 11 квітня 2012 року між Позивачем і гр. ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району 20 червня 2012 року.

З матеріалів позову вбачається, що позивач ОСОБА_1 має намір разом з своїм чоловіком - ОСОБА_5 та дітьми: ОСОБА_3,старшою донькою від першого шлюбу та меншою донькою ОСОБА_6 в період 01.06.2017р. по 31.12.2017р. тимчасово виїжджати закордон автомобілем в сімейну подорож до таких країн: Румунія, Болгарія і Туреччина для відпочинку та оздоровлення.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі.

Пунктом 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідач уникає зустрічі, на телефонні дзвінки не відповідає, за місцем реєстрації не проживає, на час звернення до суду місцезнаходження його не відоме і Позивач позбавлена можливості у встановленому законом порядку отримати від Відповідача дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 разом з нею за кордон для відпочинку та оздоровлення на морі.

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Так як місце перебування відповідача є невідомим, то позивачка позбавлена можливості без його письмового дозволу, виконати вимоги ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» в частині виїзду з дітьми на відпочинок за кордон.

Суд вважає, що через бездіяльність Відповідача, Позивач не в змозі реалізувати права та задовольнити інтереси своєї неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, і це стало підставою для звернення в суд з позовом за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 150 та частини 1 статті 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з частиною 2 статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності зі ст. 2 п.п. 1, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України,» затвердженими Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995р. документами, що дають право на виїзд з України, в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон проїзний документ дитини.

Суд вважає, що в результаті бездіяльності батька - ОСОБА_2 порушуються права неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 на відпочинок, вільний розвиток своєї особистості, так як виїзд дитини разом з Позивачем за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить її, пристосує її до комунікабельності, вивченню мов, розширить її кругозір.

Враховуючи викладене та наявні матеріали справи, суд вважає, що відсутність згоди батька - ОСОБА_2 на виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за кордон на відпочинок в супроводі матері, шкодить інтересам неповнолітніх дітей та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку, а тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Полтавської райдержадміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, - підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 3, 10-13, 15, 79, 84, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 33, 55 Конституції України, ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 155 СК України, ст.2 п п. 1,4 « Правил перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995р., ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Полтавської райдержадміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, - задовольнити.

Надати матері, ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька,- ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на період з 01.06.2017 року по 31.12.2017 року до таких країн: Румунія, Болгарія і Туреччина.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом 10 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Полтавського районного суду І.С. Кіндяк