Справа № 587/2376/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Дашутіна І.В., при секретарі Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Держгеокадастру у Сумській області, третя особа Державна інспекція сільського господарства в Сумській області про скасування наказів про переведення земельних ділянок у власність,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази головного управління Держгеокадастру у Сумській області щодо надання земельних ділянко у власність, які розташовані на території земель Сумського дендропарку, з вказівкою відповідні кадастрові номера. Мотивував заявлені позовні вимоги тим, що на його заяву від 13 серпня 2013 року про надання дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у його власність він отримав відмову від головного управлінням Держземагенства у Сумській області правонаступником якого являється відповідач по даній справі, на підставі того, що відповідна територія відноситься до земель Сумського дендропарку. Пізніше позивачеві стало відомо, що головним управлінням Держземагенства у Сумській області були видані накази щодо відведення 40 земельних ділянок у власність, які розташовані в межах тієї ж території іншим особам, а тому позивач вважає зазначені накази незаконними.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, в письмовому заперечені просив відмовити в задоволенні позову та розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, в письмовому поясненні стосовно позовних вимого покладався на розсуд суду та просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що, будучи членом сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу садівників та землекористувачів «Ковпаківський», 13 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Держземагенства у Сумській області, правонаступником якого являється головне управління Держгеокадастру у Сумській області, із заявою про безоплатне надання йому у власність земельної ділянки площею 0,12 га на території Червоненської сільської ради вищевказаного кооперативу, ділянки № 19 (а.с. 9, 16).

Пізніше позивач отримав відповідь на зазначену заяву, в якій було відмовлено в задоволенні його заяви на підставі того, що відповідна земельна ділянки розташована на території м. Суми та відновиться до земель Сумського дендропарку (а.с. 17). Зазначену відмову ОСОБА_1 не оскаржував.

Статтею 118 ЗК України передбачено, що кожен має право звернутись до органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельними ділянками державної або комунальної власності, із заявою про безоплатне надання земельної ділянки у власність. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надані земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно кадастрової карти на вищезазначеній території зареєстровані та надані відповідним особам земельні ділянки за кадастровими номерами: :01:002:1242, :01:002:1225, :01:002:1246, :01:002:1247, :01:002:1241, :01:002:1209, :01:002:1232, :01:002:1118, :01:002:1018, :01:002:0827, :01:002:1126, :01:002:2114, :01:002:1111, :01:002:1238, :01:002:1249, :01:002:1236, :01:002:1237, :01:002:1268, :01:002:1234, :01:002:1233, :01:002:0931, :01:002:1017, :01:002:0111, :01:002:1208, :01:002:2115, :01:002:0859, :01:002:1250, :01:002:1248, :01:002:1239, :01:002:1253, :01:002:1265, :01:002:1210, :01:002:12111, :01:002:0930, :01:002:1067, :01:002:1125, :01:002:1117, :01:002:1110, :01:002:0860, :01:002:1108, :01:002:1109.

Так, згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97- ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам та сільськогосподарським підприємствам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель (додаток 39 до Вимог до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051), а також наказу Держкомзему від 23.07.2010 № 548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 р. за № 1011/18306), окремим видом цільового призначення земельних ділянок є призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код 01.01). Таким чином, заборона, встановлена підпунктом «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України, поширюється на земельні ділянки, що мають саме цей вид цільового призначення, а саме - «перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» незалежно від способу набуття власником прав на земельну ділянку. Найбільш поширеним способом формування земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в Україні було виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за результатами приватизації земель колективних сільськогосподарських підприємств, а також внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств.

Так, згадана заборона не може поширюватися на земельні ділянки приватної власності, при наданні яких у власність було встановлене інше цільове призначення ніж «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», яке прямо згадується у підпункті «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України. Зокрема, такими видами цільових призначень є: для ведення фермерського господарства (код 01.02); для ведення підсобного сільського господарства (код 01.04); для садівництва (01.05); для городництва (код 01.06); для сінокосіння і випасання худоби (код 01.07); для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства (код 01.08); для розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції (код 01.09); для іншого сільськогосподарського призначення (код 01.10). Всі ці види цільового призначення не згадуються у підпункті «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України, а тому обмеження щодо купівлі-продажу або інших способів відчуження відповідних земельних ділянок та зміни їх цільового призначення (використання), не можуть застосовуватися.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельню відносин та його територіальні органи передають земельні ділянка сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною 1 ст. 123 ЗК України встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Частиною 2 наведеної норми передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

В свою чергу частиною 3 зазначеної вище норми передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, Земельним кодексом України визначені вичерпні підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

З аналізу вказаних вище норм Земельного кодексу України можна дійти висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у користування, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам є багатостадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Так, відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Розділом II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06 вересня 2012 року № 5245-VІ встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

У державній власності залишаються землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу ( частина 2 статті 84 ЗК України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про скасування відповідних наказів головного управління Держземагенства у Сумській області щодо надання земельних ділянок у власність є необґрунтованими.

Крім того, суд зважає на те, що ОСОБА_1 в своїй позовній заяві просив визнати незаконними та скасувати накази головного управління Держземагенства у Сумській області не вказавши які саме накази, тобто не зазначив номери та дати їх прийняття. Таким чином, неконкретизовані позовні вимоги самі по собі не можуть бути задоволенні.

Разом з тим, суд вважає, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки у своєму позові він зазначив про незаконність відмови у задоволені його заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки. У своїх же вимогах позивач просить скасувати всі накази про виділення земельних ділянок, але не вказав, чим саме були порушенні його права, і не навів переконливих доказів того, що не має можливості виділення йому земельної ділянки у визначеному законом порядку на зазначеній ним території.

Враховуючи викладене, необхідно відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в звязку його необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215 та 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до головного управління Держгеокадастр у Сумській області, третя особа Державна інспекція сільського господарства в Сумській області про скасування наказів про переведення земельних ділянок у власність відмовити в звязку з його необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Сумської області через районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.В. Дашутін