Справа № 431/215/17
Провадження 2/431/289
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
17 березня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Форощука О.В.,
при секретарі Хорольській І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ реєстрації Виконачого комітету Старобільської міської ради Луганської області про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації місця проживання,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації місця проживання, у якому просить суд позбавити відповідача ОСОБА_2 права користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, виселити його з вищевказаної квартири та зобовязати орган реєстрації зняти відповідача з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.
В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 посилається на те, що вона згідно рішення Старобільського районного суду від 07.04.2016 року (справа № 431/990/16-ц) є опікуном малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до ч. 1 ст. 39 Цивільного процесуального кодексу України - його законним представником. Згідно розпорядження Старобільської районної державної адміністрації від 07.10.2016 року № 289 призначена опікуном над майном малолітнього ОСОБА_3, а саме належної йому на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. У вказаній квартирі мешкає та зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, котрий рішенням Старобільського районного суду від 07.04.2016 року (справа № 431/990/16-ц) був позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває під опікою позивача. Сімейні виносини між відповідачем та підопічним припинились. Припинення сімейних відносин між відповідачем та підопічним потягло відповідно втрату відповідачем статусу члена сімї (ч.2 ст. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України). Але це, відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України, не позбавило його права користування займаним приміщенням. Таким чином, згідно ст. 401 Цивільного кодексу України, має місце факт встановлення законом для відповідача сервітуту - права на користування чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідач, у такому разі, був зобовязаний укласти угоду з власником будинку (квартири) про безоплатне користування жилим приміщенням або укласти угоду про платне користування жилим приміщенням за правилами ст. 162 Житлового кодексу України. Позивач, як опікун над майном, не укладала з відповідачем будь-яких угод про платне або безоплатне користування вказаним жилим приміщенням, тому він не набув статусу наймача зазначеного житла. Навпаки, позивач неодноразово вимагала від відповідача покинути квартиру у звязку з його антисоціальною поведінкою. Відповідач не вносить плати за користування жилим приміщенням та не оплачує комунальні послуги. Використані відповідачем енергоресурси змушена відшкодовувати особисто позивач, що є додатковим тягарем під час опіки над майном. Реалізовувати підопічним своє право власності, а саме користуватись власною квартирою як жилим приміщенням є неможливим, так як спільне проживання з відповідачем несе особисту небезпеку для підопічного, опікуна та інших мешканців цього будинку. Квартира є однокімнатною. Роздільне проживання не можливе. Норма жилої площі на одну особу визначена у ст. 47 Житлового кодексу України становить 13,65 квадратного метра, а розмір житлової площі квартири тільки 17,1 квадратного метра, що не забезпечить власника необхідними санітарно-гігієнічними умовами у випадку спільного проживання. Відповідач продовжує систематично зловживати спиртними напоями, незважаючи на неодноразове проходження спеціального протиалкогольного лікування. Скарги мешканців будинку на відповідача набули систематичного постійного характеру. При користуванні житловим приміщенням відповідачем створюються аварійні ситуації та порушується протипожежна безпека, та як він палить безпосередньо в приміщенні. Перешкоджання реалізації права власності підопічного, створення небезпеки для житла, порушення правил спільного проживання у багатоквартирному будинку, навантаження додаткових витрат на опіку житла у звязку з проживанням відповідача вважає обставинами які мають істотне значення.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Представник третьої особи - відділу реєстрації Виконачого комітету Старобільської міської ради Луганської області у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, позов визнав.
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.
У судовому засіданні встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно копії свідоцтва про народження (а.с. 9), є ОСОБА_2 та ОСОБА_5.
ОСОБА_5 померла 13 лютого 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10).
Згідно рішення Старобільського районного суду від 07.04.2016 року (справа № 431/990/16-ц) позивач ОСОБА_1 є опікуном малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-7).
Малолітній ОСОБА_3, 07.11.2014 року, є власником квартири, розташованої за адресою: Луганська область, м. Старобільськ, вул. Центральна, 70/2, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 11, 12-13).
Згідно розпорядження голови Старобільської районної державної адміністрації від 07.10.2016 року № 289 позивач ОСОБА_1 призначена опікуном над майном малолітнього ОСОБА_3, а саме належної йому на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8).
У вказаній квартирі мешкає та зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, котрий рішенням Старобільського районного суду від 07.04.2016 року (справа № 431/990/16-ц) був позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває під опікою позивача ОСОБА_1 (а.с.6-7, 14-15, 17).
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.
Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).
Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сімї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обовязки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією.
Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Крім того, судом встановлено, що сімейні відносини між відповідачем та підопічним припинились, позивач неодноразово вимагала від відповідача покинути квартиру у звязку з його антисоціальною поведінкою. Відповідач не вносить плати за користування жилим приміщенням та не оплачує комунальні послуги. Реалізовувати підопічним своє право власності, а саме користуватись власною квартирою як жилим приміщенням є неможливим, так як спільне проживання з відповідачем несе особисту небезпеку для підопічного, опікуна та інших мешканців цього будинку. Квартира є однокімнатною. Роздільне проживання не можливе. Норма жилої площі на одну особу визначена у ст. 47 Житлового кодексу України становить 13,65 квадратного метра, а розмір житлової площі квартири тільки 17,1 квадратного метра, що не забезпечить власника необхідними санітарно-гігієнічними умовами у випадку спільного проживання з відповідачем. Крім того, відповідач продовжує систематично зловживати спиртними напоями, незважаючи на неодноразове проходження спеціального протиалкогольного лікування. Скарги мешканців будинку на відповідача набули систематичного постійного характеру. При користуванні житловим приміщенням відповідачем створюються аварійні ситуації та порушується протипожежна безпека, та як він палить безпосередньо в приміщені. Вказані обставини підтверджуються копіями сертифікатів про протиалкогольне лікування, копією побутової характеристики відповідача ОСОБА_2, письмовими зверненнями сусідів щодо небезпечної поведінки з боку відповідача ОСОБА_2, актом обстеження з питання перевірки факту пошкодження майна за адресою: м. Старобільськ, вул. Центральна, 70/2 (а.с.18, 19, 20,21,22,24).
З урахуванням площі квартири та антисоціальної поведінки відповідача ОСОБА_2 суд робить однозначний висновок про неможливість подальшого сумісного проживання малолітнього ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 за вищевказаною адресою.
Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 щодо зобовязання органу реєстрації зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, то суд вважає у цій частині позову відмовити, оскільки, згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
На підставі вищевикладеного, виходячи з наданих доказів і враховуючи принципи справедливості, змагальності, розумності, законності, та враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та позбавити відповідача ОСОБА_2 права користування квартирою, розташованою за адресою: вул. Центральна, 70/2, м. Старобільськ Луганської області, а також виселити його з вказаної квартири.
Суд у відповідності зі ст.88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в доход держави в розмірі 640 грн. 00 коп. Відповідач не надав суду відомостей і доказів, котрі дають право суду звільнити його від сплати судового збору.
На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 59, 317, 319, 321, 386, 405 ЦК України, ст.ст. 47, 61-70, 71, 78, 116 ЖК УРСРкеруючись ст.ст. 10-11, 88, 209-210, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: відділ реєстрації Виконачого комітету Старобільської міської ради Луганської області про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою, розташованою за адресою: вул. Центральна, 70/2, м. Старобільськ Луганської області.
Виселити ОСОБА_2 з квартири, розташованої за адресою: вул. Центральна, 70/2, м. Старобільськ Луганської області.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір в доход держави в розмірі 640 грн.00 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відповідач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя О.В. Форощук