УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів:Євтушенко О.І., Ізмайлової Т. Л.,
Кадєтової О.В., Коротуна В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу і поділ спільного майна; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з грудня 1996 року він та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі його батьків. У листопаді 2004 року вони за спільні кошти та кошти його батька, які виручені останнім від продажу квартири, придбали 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та стали проживати в ньому та вести спільне господарство. У 2008 році сімейні відносини з ОСОБА_8 припинилися.

З урахуванням викладеного, позивач просив: встановити факт спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з грудня 1996 року по 2008 рік; визнати 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; поділити вказаний будинок між ними та визнати за ним право власності на половину житлового будинку.

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 яка складає 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати останнього знятися з реєстраційного обліку.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що вона є власником вказаної частини житлового будинку, в якому з її дозволу 02 липня 2005 року був зареєстрований ОСОБА_5, з яким вона на той час підтримувала близькі стосунки, але не проживала однією сім'єю. З 2006 року ОСОБА_5 перестав підтримувати з нею будь-які відносини, не проживає у вказаному будинку та в 2008 році забрав решту своїх особистих речей. Реєстрація ОСОБА_5 перешкоджає їй належним чином користуватися своїм майном, тому звернулась до суду з указаним позовом.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог за основним позовом відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилими приміщеннями: 2-2, 2-3, 2-5, 2-6, 2-1 у квартирі, яка складає 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_5 знятись з паспортної реєстрації у вказаній квартирі.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 08 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 з інших підстав. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування 55/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_6

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7, не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за основним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 пропустив строк звернення до суду з позовом за захистом своїх порушених прав. При цьому судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1997 по 2008 роки та визнав спільним майном сторін 55/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, який було придбано у період їх спільного проживання.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 був зареєстрований у належній ОСОБА_6 частині житлового будинку, як член її сім'ї, однак втратив право користування ним, так як понад рік без поважних причин не проживав у ньому.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. ст. 316, 319, 391 ЦК України, а не ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 не був членом сім'ї ОСОБА_6

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК Українишлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексушлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Частина 3 ст. 10 ЦПК Українипередбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 та придбання спірного майна за спільні кошти підтверджується показами свідків, наданими ним фотографіями, фактом ведення спільного господарства, наявністю спільного бюджету, а також народженням у них ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_9

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_6 зазначала про те, що дійсно мала близькі стосунки з ОСОБА_5 у період з 1998 року по 2006 роки та дійсно народила ІНФОРМАЦІЯ_1 сина, однак не проживала з ним однією сім'єю як чоловік та дружина, оскільки останній ніколи не працював, зловживав спиртними напоями, від сина відмовлявся, у зв'язку з чим вона змушена була його записати на своє прізвище.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції правильно встановив фактичні обставини по справі та належним чином оцінив наявні у справі докази та покази свідків, які були допитані в ході судового розгляду, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідачки, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів, що з 1996 року по 2008 рік проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 та факт придбання в цей період за спільні кошти 55/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Що стосується вирішення позовних вимог за зустрічним позовом, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 є власником 55/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2004 року.

02 липня 2005 року у вказаному будинку зі згоди ОСОБА_6 було зареєстровано ОСОБА_5

ОСОБА_6, звертаючись до суду з зустрічним позовом, просила визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком та зняти його з реєстраційного обліку. При цьому посилалась на положення ст. 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір в частині позовних вимог за зустрічним позовом, вищевказаних вимог закону не врахували, не звернули уваги на те чи правильно було обрано ОСОБА_6 спосіб захисту своїх порушених прав та чи підлягають вони захисту у такий спосіб, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_5 не був членом сім'ї ОСОБА_10, а у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, однак з такими позовними вимогами ОСОБА_6 не зверталась.

За таких обставин, ухвалені у справі рішення в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщеннямскасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.М. Коротун