Справа № 466/8909/14 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/1539/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку і частину земельної ділянки та відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_4

В апеляційній скарзі стверджує, що ухвала суду є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що на кожне з названих в оскаржуваній ухвалі судове засідання вона подавала клопотання про відкладення розгляду справи з копією листка непрацездатності. Посилається також на те, що її представник ОСОБА_6 не отримував жодної повістки про виклик до суду. Просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що належним чином повідомлений позивач повторно не зявився у судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. При цьому суд правильно врахував те, що причини повторної неявки позивача та її представника до суду процесуального правового значення не мають.

З матеріалів справи вбачається, що у призначені судові засідання 16.09.2016 року, 28.10.2016 року, 05.12.2016 року ні позивачка, ні її представник не зявлялись, позивачка подавала заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 219-221, 226-228, 233,234).

Також матеріалами справи стверджується, що заява про розгляд справи за відсутності позивачки не подавалась.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи положення вказаної статті, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на поважність причин неявки та неявку представника, оскільки залишити без розгляду позовну заяву є обов»язком суду у разі повторної неявки позивача, повідомленого належним чином, незалежно від причин такої та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності.

Крім того колегією суддів враховується і те, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони. Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., п. 38).

В зв»язку з викладеним колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог закону, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись п.1 ч.2 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_7