Справа № 307/2200/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.,

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Тячівського районного суду від 26 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 квітня 2016 року між позивачем та ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" було підписано договір фінансового лізингу № 004286. Комерційну та цінову пропозицію, умови лізингу для придбання транспортного засобу було розміщено в мережі Інтернет на Веб сторінці, вказана цінова пропозиція на автомобіль 2014 року випуску, була озвучена як акційна, в сумі 194 000 гривень. При укладенні договору йому пояснено умови покупки автомобіля та повідомлено, що спочатку необхідно внести перший внесок, з яких 16%, що в сумі 31 000 грн., а після цього 05 травня 2016 року зможе забрати автомобіль в м. Івано-Франківськ, а решту грошових коштів 84%, необхідно сплатити після отримання автомобіля. На виконання цього договору 27 квітня 2016 року він сплатив 31 000 грн. на рахунок вказаної компанії. Після сплати зазначених грошових коштів на рахунок відповідача, він повернувся в його офіс та отримав свій примірник договору, з якого дізнався, що він підписав не договір купівлі продажу, а договір фінансового лізингу, в якому виявилась інша ціна автомобіля у розмірі 309 900 грн. За умовами укладеного ним з ТОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" договору фінансового лізингу товариство зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля та передати цей автомобіль у його користування, а він у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно з графіком. Договір фінансового лізингу передбачав його право отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Згідно договору автомобіль передається у користування з моменту сплати ним на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, від суми 309 900 грн.. Вважає, що укладений ним з відповідачем 27 квітня 2016 року договір фінансового лізингу суперечить ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 220, 227 ЦК України. За таких обставин, просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №004286 від 27 квітня 2016 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто", стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 31 000 грн., сплачену ним на виконання договору фінансового лізингу №004286 від 27 квітня 2016, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" та судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 26 грудня 2016 року, даний позов задоволено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд не вмотивував у чому полягає несправедливість умов договору. Вважає помилковим посилання суду на відсутність у відповідача ліцензії, оскільки наявна відповідна довідка від Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг. Також на думку апелянта неправомірним є висновок суду щодо необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 квітня 2016 року між ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №004286 (а.с.12-17) з додатками №1 та №2 (а.с.18-19).

Згідно квитанції від 27 квітня 2016 року, позивачем сплачено відповідачу 31 000 грн. на виконання зазначеного договору (а.с.21).

Відповідно до п. 1.7 вказаного договору, автомобіль передається у користування позивачеві не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу (а.с.12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з його обґрунтованості. При цьому суд послався на правовий висновок ВСУ викладений у Постанові №6-2766цс15 від 16.12.2015 року.

Колегія суддів, загалом погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, позаяк вищезазначена Постанова ВСУ є застосовною у даній справі.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги з приводу наявності у відповідача відповідної ліцензії, оскільки згідно Довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11.06.2015 року ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» взято на обліку як таку юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.179). Таким чином на момент укладення оспорюваного договору відповідач мав необхідні повноваження на надання послуг з фінансового лізингу, а відтак підстав передбачених ст. 227 ЦК України для визнання договору недійсним, немає.

Також колегія суддів частково погоджується з посиланням апелянта на неналежне вмотивування судом висновку про несправедливі умови договору, позаяк суд у рішенні не вказав які конкретно пункти оспорюваного договору є несправедливими.

При цьому з даного приводу колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, визнання такого правочину недійсним, судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов), недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону). Несправедливими можуть бути також визначені інші умови договору позаяк такий перелік не є вичерпним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч. 8 статті 18 Закону).

Проаналізувавши умови оспорюваного договору, колегія суддів, вважає, що умови визначені у п.п.3.2.6, 4.2, 5.4, 5.7, 5.8, 5.9, 8.1-8.5, на які посилається позивач не можна розцінювати як несправедливі, оскільки такі умови не створюють істотного дисбалансу прав та обовязків сторін на шкоду споживача. Вказані умови прямо не суперечать цивільному законодавству та узгоджуються з ним.

Разом з тим, умова п.10.2 договору є несправедливою оскільки нею розмір щомісячного лізингового платежу визначений складною та змінною формулою, яка допускає нечітке тлумачення.

Умовами в п.п.12.5-12.14 встановлена відповідальність Лізингоодержувавча у вигляді штрафних санкції за невиконання ним умов договору, в той же час, жодної подібної відповідальності Лізингодавця умовами договору не передбачено, що суперечить п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону.

Також несправедливою є умова п.12.2 в частині неповернення адміністративного платежу (31000 грн.) у разі розірвання договору з ініціативи Лізингоодержувача, так як це суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону.

Загалом колегія суддів констатує, що певні умови договору фінансового лізингу є несправедливими та суперечать ст. 18 Закону.

Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий правовий висновок чітко викладено в Постанові №6-2766цс15 від 16.12.2015 року.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необовязковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору, оскільки таке суперечить вищенаведеному правовому висновку ВСУ, який є обовязковим для суду.

Оскільки в даному випадку недодержана вимога щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу від 27 квітня 2016 року, то зазначене є самостійною та достатньою підставою для визнання його недійсним.

Тобто, суд першої інстанції правомірно визнав недійсним договір фінансового лізингу від 27.04.2016 року, хоча й не зовсім повно вмотивував своє рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу, підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, та керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 26 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді