Справа №487/6431/16-ц 06.04.2017 06.04.2017 06.04.2017
Провадження №22-ц/784/870/17
Єдиний унікальний номер 487/6431/16-ц
Номер провадження №22-ц/784/870/17
Головуючий у І інстанції Темнікова А.О.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Козаченка В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Лептуга С.С.

За участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення,

В С Т А Н О В И Л А :

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про вселення.

В обґрунтування зазначав, що він є власником 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1 від 19 листопада 2014 року після смерті спадкодавця ОСОБА_6, власниці 35/100 часток, яка померла 13 червня 2013 року. Співвласником інших 35/200 часток домоволодіння є відповідач ОСОБА_4, яка користується спірним приміщенням самостійно та не допускає до нього позивача, чим порушує його право власності. З огляду на викладене, позивач просив вселити його у належні йому 35/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 2-3).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_2 в належні йому 35/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1. Розподілено судовий збір (а.с.51).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення по справі, просила рішення суду скасувати, провадження у справі зупинити до розгляду Заводським районним судом м. Миколаєва іншої пов'язаної цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою (а.с. 56-60).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в повному обсязі, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розподілу судових витрат слід змінити, а в іншій частині залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.11.2014 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської нотаріальної контори Миколаївської області було видано свідоцтво серії НОМЕР_2 про право на спадщину за законом у рівних частках (по ? частці) на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 після смерті спадкодавця ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадщина, на яку у вказаних частках видано свідоцтво, складається з 35/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності сторін на 35/200 часток вказаного домоволодіння внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачка не допускає позивача до належної йому частини спірного об'єкту нерухомості, чим порушує його право власності.

Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Судом вірно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом не встановлено обмеження в праві володіння та користування часткою майна, якщо ця частка не виділена в натурі.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч. 1 ст. 356 ЦК), а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб'єктів і єдністю об'єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна.

З урахуванням наведених норм матеріального права не можна погодитись з доводами апелянта щодо того, що позовні вимоги не мають предмету спору, оскільки на думку апелянта із-за невизначеності в натурі частки, яка складає право власності позивача у спірному домоволодінні, його вселення неможливо.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Не притягнення до участі в справі інших співвласників спірного домоволодіння не впливає на їх права та обов'язки, оскільки звернувшись з позовом до відповідачки, позивач обрав способом захисту порушеного права власності - вселення в ту частку, яка належить йому відповідно до правовстановлюючих документів, не претендуючи при цьому на володіння та користування інших часток.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що відповідачка після перерви, оголошеній в судовому засіданні 08.02.2017 року (про вказану дата вона була повідомлена) на 16.02.2017 року, не була своєчасно повідомлена про розгляд справи (а.с. 27, 47). Але надані нею в судовому засіданні апеляційного суду пояснення з приводу позовних вимог зводяться тільки до того, що вселяти позивача в частку, яка не визначена в натурі, неможливо, тобто фактично не спростовують доводів позову про порушення прав позивача, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат судом не було враховано положення ст. 88 ЦПК України та не було взято до уваги, що відповідач ОСОБА_4 згідно висновку МСЕК від 26.10.2015 року є інвалідом другої групи безстроково, тобто є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 22).

Згідно з ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 року N 10).

Оскільки в даному випадку рішення ухвалено на користь позивача і відповідач звільнена від оплати судових витрат, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 551,20 грн. є помилковим.

Виходячи з чого в цій частині рішення суду підлягає зміні.

В решті рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат у справі, компенсувавши ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551,20 грн. за рахунок держави.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді