Справа №645/3696/16-ц
Провадження №2/645/249/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Бондарєвої I.В., при секретарi ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна, стягнення грошової компенсації, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 розподіл спільного сумісного майна, стягнення грошової компенсації, вказуючи, що вони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 08.07.2016 р. Під шлюбу сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Після припинення шлюбних відносин відповідач продовжив проживати в спірній квартирі. Зазначає, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного сумісного майна, яке складається із спірної квартири, та не може бути поділена, оскільки є однокімнатною.

Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості ? частини спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна, у розмірі 250 000 грн.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання майна особистою власністю, вказуючи, що шлюб між ними був зареєстрований 14.11.2009 р. 15.01.2016 р. позивачем за особисті кошти була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_2, в якій він зареєстрований та мешкає, несе всі витрати по її утриманню. ОСОБА_2 в квартирі не зареєстрована, не мешкає, обовязку по її утриманню не несе.

Вважає, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу, так як він придбав її за кошти, що належали йому особисто, і з продажу майна, яке є його особистою власністю і знаходилось у його власності до шлюбу, а саме: квартири АДРЕСА_3, та квартири №8 в б.22-б по Садовому проїзду в м.Харкові.

20.08.2009 р. вказані дві квартири перейшли у власність його матері, ОСОБА_4, на підставі договорів дарування.

12.12.2014 р. його мати, ОСОБА_4, продала квартиру №8 в б.22-б по Садовому проїзду в м.Харкові за 913379,00 грн. та за отримані кошти купила окремі квартири собі та ОСОБА_3:

-16.12.2014 р. квартиру в новобудові за адресою: м.Харків, Садовий проїзд, 74, за 459 297,62 грн.;

-15.01.2015 р. спірну квартиру на імя ОСОБА_3 за 326 439,00 грн.

Враховуючи, що гроші на придбання спірної квартири були отримані від продажу квартири, яка початково належала йому на праві приватної власності та не була придбана в період шлюбу, крім того, обидва договори були укладені впродовж місяця, просить суд визнати спірну квартиру його особистою власністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 первісний позов підтримала, зустрічний позов не визнала. Вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на певну частину квартири - не заявляла, наполягала на задоволенні позовних вимог, викладених саме в такій редакції.

Відповідач та його представник ОСОБА_6 проти первісного позову заперечували, зустрічній позовні вимоги підтримали. У всякому випадку, відповідач заперечував проти сплати позивачеві грошової компенсації вартості ? частки спірної квартири, оскільки не має такої матеріальної можливості.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та зустрічного позову ОСОБА_3, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 14.11.2009 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб (а.с.5).

15.01.2015 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на імя ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2015 р. ( а.с.6, 34).

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 08.07.2016 р. шлюб між сторонами розірвано ( а.с.8).

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Пунктами 2,3 ч.1 ст. 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено судом, спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_3. Право власності зареєстровано на імя ОСОБА_3, який зареєстрований та мешкає в спірні квартирі. Згоди щодо поділу квартири, яка є неподільним майном, сторони не досягли, відподіач не надав своєї згоди на отримання грошової компенсації вартості ? частини квартири.

Крім того, позивач не заявляла вимог щодо визначення розміру її частки та (або) припинення її права на частку у спільному майні в порядку ст.365 ЦК України.

За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення з одного співвласника на користь другого грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-2811цс15.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 також не підлягають задоволенню, оскільки в даному конкретному випадку пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не можуть слугувати належними та допустимими доказами того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3, отриманими ним в дар від своєї матері, ОСОБА_4, напередодні угоди.

Так, свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що 12.12.2014 р. вона продала належну їй та подаровану раніше сином квартиру №8 в б.22-б по Садовому проїзду в м.Харкові за 913379,00 грн. Частину отриманих від продажу коштів у сумі 326439,00 грн. вона подарувала ОСОБА_3 для придбання спірної квартири 15.01.2015 р. напередодні укладання угоди.

Повідомлені свідком обставини у суду викликають сумнів, оскільки вказані правочини були вчинені із значним проміжком у часі (1 місяць), і безспірних доказів того, що саме ці кошти були витрачені ОСОБА_3 на придбання спірної квартири - суду не надано.

Та обставина, що продана свідком квартира раніше належала ОСОБА_3 та 20.08.2009 р. була подарована матері, не має значення, оскільки з того часу саме ОСОБА_4 стала власником цієї квартири та лише вона мала право володіти та розпоряджатись нею.

Свідок ОСОБА_8 взагалі не надав суду пояснень щодо походження грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України , ст.ст.60, 70, 71 СК України, суд -

В И Р I Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна, стягнення грошової компенсації, та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м.Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий - суддя :