Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 2-0805/472/11 головуючий у 1 інстанції Чорненко Л.І.
провадження № 22-ц/778/22/17 суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2011 року ОСОБА_6А звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 17.07.2007 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області.

Вказаний житловий будинок належав відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.12.1998 року, посвідченого нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори. 17.07.2007 року під час укладення договору купівлі-продажу позивачем була сплачена повна вартість придбаного житлового будинку, і зазначене майно відповідачі передали в користування позивачу. На підтвердження виконання договору купівлі-продажу того ж дня позивачу було передано ключі та правовстановлюючі документи і технічні документи, і він оселився у вказаному будинку.

Таким чином, на думку позивача, всі істотні умови договору купівлі-продажу були сторонами виконані в повному обсязі. Нотаріальне посвідчення договору не було здійснено по причині відсутності необхідних коштів у відповідачів, а в подальшому вони відмовилися від нотаріального посвідчення договору.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір чинним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У звязку з зазначеним, позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області, укладений 17 липня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8; визнати за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області, укладений 17 липня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8. Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача в ході апеляційного розгляду посилався на те, що вказаний спір не стосується прав та інтересів ОСОБА_5, а тому апеляційне провадження необхідно закрити.

Однак, як було встановлено в ході апеляційного розгляду, вказаним рішенням, яке є предметом апеляційного розгляду за позивачем визнано права власності на весь житловий будинок № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області. При цьому, позивач за даним позовом придбавав майно у продавців ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.12.1998 року, посвідченого нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори були власниками лише 13/25 частин будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області (т. 1 а.с. 13), і за кожною окремо було зареєстровано право власності по 13/50 часток вказаного будинку (т. 1 а.с. 13 зворот).

Відповідно до довідки №394 від 07.11.2016 року виданої Головою Московської сільської ради, Вільнянського району, Запорізької області за адресою будинок № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області знаходиться один житловий будинок, який розподілений на 3 (три) частини з адресами: вул.. Миру буд. 17 та 17/2 та 17-б (т. 1 а.с. 244).

Згідно з договором оренди з правом викупу від 15.10.1998 року Вільнянське міжрайонне виробниче управління водовідноканалізаційного господарства передало квартиру №17-б в с. Московка в оренду з правом викупу ОСОБА_5 Відповідно до п. 5.1. договору вказане приміщення переходить у власність ОСОБА_5 після сплати грошових коштів. (т. 1 а.с. 53-54). Відповідно до довідки виданої 16.12.2005 року Начальником СП «Вільнянська дільниця водовідведення» ОСОБА_5 оплата за договором від 15.10.1998 року проведена на суму 1296 грн. за будинок с. Московка, вул. Миру 17-б.

У листопаді 2015 року ОСОБА_9 звернувся з позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутого майна посилаючись на те, що у 2011 році він придбав у відповідачів квартиру у частині житлового будинку в с. Московка, вул. Миру 17-б. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року була затверджена мирова угода за якою ОСОБА_9 було передано у власність 2 квартири у житловому будинку в с. Московка, вул. Миру 17. За апеляційною скаргою ОСОБА_6 (позивача у цій справі) вказана ухвала від 10 грудня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року була скасована (т. 1 а.с. 74).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відносно частини будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області існує спір в тому числі і за участю ОСОБА_5, яка вважає себе співвласником будинку, право власності на який повністю визнано за позивачем оскаржуваним у цій справі рішенням. А тому доводи представника позивача щодо необхідності закриття апеляційного провадження є безпідставними.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам судове рішення не відповідає, та підлягає скасуванню, оскільки суд дійшов до висновків без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Задовольняючи позов, суд виходив в тому числі і з того, що сторони домовились відносно всіх суттєвих умов договору, що підтверджується відповідними письмовими доказами, відбулося повне виконання договору, проте продавці ухиляються від його нотаріального посвідчення, а тому на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України позивач набув право власності на об'єкт нерухомості.

Проте таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитись.

Встановлено, що 17.07.2007 року між ОСОБА_6 як покупцем з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як продавцями з іншої сторони було підписано договір купівлі-продажу всього житлового будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області.

Однак, продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_8, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.12.1998 року, посвідченого нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори на час підписання вказаного договору були власниками лише 13/25 частин будинку № 17 по вул. Миру в с. Московка, Вільнянського району, Запорізької області (т. 1 а.с. 13), і за кожною окремо було зареєстровано право власності по 13/50 часток вказаного будинку (т. 1 а.с. 13 зворот).

Позивач зазначав, що 17.07.2007 року під час укладення договору купівлі-продажу ним була сплачена повна вартість всього придбаного житлового будинку, і зазначене майно відповідачі передали в користування позивачу.

Відповідно до позовної заяви позивач послався на перешкоди з боку відповідачів щодо нотаріального посвідчення вказаного договору.

Однак будь-які докази про ухилення продавців від нотаріального посвідчення договору в матеріалах справи відсутні.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що між сторонами у договорі відсутній спір про право, який потребує судового вирішення.

Суд всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України фактично перебрав на себе функції нотаріуса і захистив право позивача у спосіб, не передбачений законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України угоди про перехід права власності на будинок підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За змістом ст.ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеними з моменту нотаріального посвідчення і державної реєстрації

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про набуття позивачем права власності на спірну нерухомість за неукладеним правочином суперечать фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Окрім цього суд залишив поза увагою, що продавці на момент підписання вказаного договору були власниками лише частини вказаного будинку, однак визнав право власності за позивачем на весь будинок, при цьому, до участі у справі інші співвласники залучені не були.

Викладене свідчить про те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального права, а тому на підставі ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2011 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: