Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 322/873/16 Головуючий у 1 інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц/778/709/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 07.05.2015р. під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 вони придбали автомобіль «Renault Kangoo 1461», 2007 року випуску, оранжевого кольору, який він вважає об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який був зареєстрований за ОСОБА_5 17.06.2016р. ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу автомобіля № 4061/02/23, оформленим у ТСЦ № 2342 м. Запоріжжя, продала вищезазначений автомобіль своєму сину ОСОБА_4

Згоди на відчуження автомобілю він колишній дружині не надавав, а також не був обізнаний про продаж спірного автомобіля. Виходячи з наведеного та посилаючись на ст. 65 СК, ст. 1212 ЦКУ, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу № 4061/02/23 від 17.06.2016, оформлений у ТСЦ № 2342 м. Запоріжжя, легкового автомобіля «Renault Kangoo 1461», 2007 року випуску, оранжевого кольору, з реєстраційним номером АР 9891 СР, з номером кузова VF1FC1EAF8905918, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 вказаний автомобіль шляхом відібрання та передання йому.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 від 17 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 щодо легкового автомобіля Renault Kangoo, 2007 року випуску, оранжевого кольору, з реєстраційним номером АР9891СР, з номером кузова VF1FC1EAF8905918.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 вказаний автомобіль Renault Kangoo шляхом його відібрання у ОСОБА_4 та передання ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1102,40 грн., по 275,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4, будучи повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про що маються зворотні поштові повідомлення про вручення судових повісток, до судового засідання апеляційного суду 30 березня 2017р. не з»явились.

Апелянт ОСОБА_2 надала клопотання про розгляд справи у її відсутності та підтримання своєї апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4 заяв або клопотань до апеляційного суду не спрямував, про причини своєї неявки не повідомив.

Зважаючи на зазначені обставини, справу розглянуто апеляційним судом у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутності відповідачів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача ОСОБА_3 та його адвоката ОСОБА_6, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.12.2011р. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

17.05.2015р. ОСОБА_2 набула у власність легковий автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, оранжевого кольору, з реєстраційним номером АР9891СР, з номером кузов VF1FC1EAF8905918, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області від 16.08.2016, вих. № 31/8-2226.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26.07.2016р., що набрало законної сили 06.08.2016р., шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, був розірваний. Після розірвання шлюбу відновлено ОСОБА_5 її дошлюбне прізвище - «Таран».

17 червня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 між ОСОБА_5 (продавець) і ОСОБА_4 (покупець), предметом якого є легковий автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, оранжевого кольору, р.н. НОМЕР_1, номером кузова VF1FC1EAF8905918.

Вважаючи вказаний автомобіль спільним майном подружжя як придбаний під час шлюбу, позивач ОСОБА_3 просив визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу як такий, що вчинений з порушенням статті 65 СК України, тобто без його згоди, а також у відповідності до положень ст. 1212 ЦК України витребувати цей автомобіль у відповідача

ОСОБА_4 та передати йому.

Задовольняючи цей позов в частині визнання недійсним оспорюваного договору, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а при укладенні договору купівлі-продажу від 17 червня 2016р. ОСОБА_5 розпорядилась спільним майном подружжя без згоди чоловіка. Крім того, оскільки ОСОБА_7 набув у власність спірний автомобіль на підставі недійсного правочину, то він перебуває у його власності без достатньої правової підстави, тому позивач наділений законними правами на витребування такого майна у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України.

Проте повністю погодись із вказаними висновками суду колегія не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить

дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним, суд виходив із презумпції спільності майна, придбаного подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, оскільки ОСОБА_2, на яку було зареєстровано спірний автомобіль, не надала достеменних доказів про його придбання за власні особисті кошти.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що спірний автомобіль був придбаний подружжям ще в 2012р. шляхом оформлення власником на ОСОБА_3 довіреності на право розпорядження цим автомобілем, а власнику була сплачена вартість автомобілю. А 07 травня 2015р. був оформлений договір купівлі-продажу, згідно з яким вона купила цей автомобіль у ОСОБА_3 для неповнолітнього сина ОСОБА_4, сплативши власні кошти. Тому після досягнення сином ОСОБА_7 повноліття вона продала йому спірний автомобіль як власне майно, що не потребувало згоди чоловіка ОСОБА_3

Проте доказів тим обставинам, що ОСОБА_2 сплачувала власні кошти власнику автомобілю або ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Разом з тим, ОСОБА_2 фактично визнала, що здійснила відчуження спірного автомобілю без письмової згоди чоловіка ОСОБА_3, а матеріалами справи підтверджується, що останній не надавав і усної згоди, оскільки не знав про вказані обставини доки не звернувся з позовом до суду про поділ майна, до якого включив спірний автомобіль.

Встановивши ці обставини, суд у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року по справі № 522/2038/14 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 62226476), навівши викладений в ній аналіз норм матеріального права, які слід було застосовувати і до спірних правовідносин у цій справі.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання

договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа

контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, коли третя особа знала чи за

обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - четвертою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4).

Зважаючи на вказаний аналіз норм матеріального права, слід було встановити, чи добросовісно діяли відповідачі при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу.

З цього приводу суд за матеріалами справи встановив, що договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 від 17.06.2016р. було укладено ОСОБА_2 (ОСОБА_3) з її сином ОСОБА_4, тобто з членом сім»ї подружжя ОСОБА_3, який 12 червня 2016р. досяг повноліття. Тому останній як член родини не міг не знати про те, що цей автомобіль було набуто його матір»ю під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а відтак і про те, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та про відсутність згоди позивача на його відчуження.

Про це додатково свідчить той факт, що в момент продажу автомобілю подружжя ОСОБА_3 вже перебувало у стані розлучення, оскільки 13 червня 2016р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому вказував, що шлюбно-сімейні відносини у них припинені з березня 2016р.

За ініціювання процесу розлучення позивачем 13 червня 2017р. доводи ОСОБА_2 про те, що кошти від продажу автомобілю сину ОСОБА_7 були витрачені в інтересах сім»ї, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки рішенням суду було встановлено, що шлюбно-сімейні стосунки між подружжям ОСОБА_3 вже були припинені з березня 2016р.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визнав наявність недобросовіс-ності в діях відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 від 17.06.2016, у зв'язку із чим визнав його недійсним.

Разом з тим, висновки суду про обґрунтованість вимог щодо витребування майна на користь позивача у відповідності до положень ст. 1212 ЦК України носять помилковий характер.

Так, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача майно.

Але за матеріалами справи вбачається, що спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2, знаходився в її володінні і розпорядженні, а ОСОБА_3 лише звернувся до суду з позовом про його поділ, тобто його право на весь автомобіль є спірним. Тому суд помилково вважав, що у позивача мається право на витребування автомобілю від ОСОБА_7 у своє володіння.

З огляду на ці обставини, колегія у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦУПК України вважає за необхідне скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про витребування автомобілю та відмовити в їх задоволенні, а також змінити суму стягнутого судового збору пропорційно до відмовлених вимог, стягнувши з відповідачів 826,80 грн., по 413,40 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2016 року у цій справі скасувати в частині задоволення вимог про витребування автомобілю із чужого незаконного володіння та в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Змінити рішення в частині розміру стягнутих судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в загальній сумі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 копійок, по 413 (чотириста тринадцять) гривень 40 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_8