Справа № 454/2940/14 Головуючий у 1 інстанції: Пахут С.О.
Провадження № 22-ц/783/875/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3, представника ОСОБА_4-ОСОБА_5, представника Сокальської районної адміністрації ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_7 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_8 до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області, третя особа Хоробрівська сільська рада Сокальського району про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області та просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Свої вимоги мотивує наступним.

З часу переселення його сім"ї з Польщі він проживає в вищезгаданому будинку.

Дана квартира була передана йому і його сім"ї на умовах найму в 1991 році про, що внесено відповідний запис в погосподарську книгу.

З того часу квартира вже не знаходиться на балансі колгоспу, та не передана на баланс сільської ради.

Тому, з 1991 року він відкрито володіє, користується та розпоряджається даним житлом. В реєстрації права власності на вказану квартиру йому відмовлено.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року позов ОСОБА_8 задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 з господарськими будівлями, зазначеними в технічному паспорті літерами "А", "Б", "В" та "Л".

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_4 і ОСОБА_7. Вважають рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповно встановлених обставинах справи. Звертають увагу, що на час ухвалення оскаржуваного рішення вони були зареєстровані та проживали і продовжують проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з дня народження. Стверджують, що судом помилково встановлено, що в згаданій квартирі позивач одноособово зареєстрований та проживає з 1971 року. В апеляційній скарзі просять рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_7 підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_8, суд виходив з тих обставин, що позивач понад 13 років добросовісно та відкрито володіє, не приховує факту знаходження квартири АДРЕСА_2 та господарських будівель у його володінні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та не відповідають вимогам закону.

Як вбачається з виписки №92/02-21 від 04.04.2014 року з погосподарської книги №8 за 1991-1995 роки, головою домогосподарства (1/4) будинку по вул. Центральна, 11 в с. Угринів Сокальського району Львівської області є позивач ОСОБА_8. Також вбачається, що членами господарства були: дружина ОСОБА_9, яка померла 09.07.1992 року та син ОСОБА_10, який 08.02.1995 року вибув в інше місце проживання.

Згідно копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 квартира складається з однієї кімнати, двох коридорів, кухні та кладової кімнати, загальна площа квартири становить 49,3 кв.м., житлова площа становить 21,8 кв.м. До квартири належать: прибудова, літня кухня, сарай, погріб, позначені на плані відповідно під літерами "А", "Б","В", "Л".

З долучено до апеляційної скарги відповіді Хоробрівської сільської ради Сокальського району Львівської області за №358/02-21 від 25.12.2014 року даної на адвокатський запит, вбачається, що домогосподарство за адресою: АДРЕСА_3 станом на 15.04.1991 року являється колгоспним. Окрім цього, зазначено, що згідно погосподарської книги №8 за період з 01.01.1991 року до 01.01.1995 року (особовий рахунок №336) були зареєстровані та проживали: голова домогосподарства ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, дружина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (померла 09.07.1992 року), син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, в грудні 1990 року вибув в армію, в грудні 1992 року повернувся із армії, 18.02.1995 року вибув в Могилів-Подільський на проживання. Також зазначено, що згідно погосподарської книги №7 за період з 01.01.2011 року і на даний час у домогосподарстві за адресою: с. Угринів, вул. Центральна, 11/1 зареєстровані:

голова домогосподарства ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2;

внук ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5;

внук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у Постанові № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" (п. 11) оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і пред'являються позовні вимоги.

Суд уваги на наведені вимоги закону не звернув та не з'ясував чи є Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області належним відповідачем у справі, зокрема чи є Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції Львівської області власником спірного майна, чи порушені ним права ОСОБА_8, а якщо порушені, то які саме і в чому полягає таке порушення.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз"яснено, що згідно частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

В порушення вказаних вимог суд взагалі не встановив субєкта права власності на спірне нерухоме майно. Встановлення власника житла має важливе значення для вирішення спору з огляду на приписи ст. 344 ЦК України, яка передбачає можливість набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю лише у випадку добросовісного заволодіння чужим майном, тобто майном, яке вже є об'єктом права власності іншої особи.

Аналогічні розяснення містяться в п. 11 вказаної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до якого право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ, а відтак встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Задовольняючи позов, районний суд також не встановив осіб які проживають та зареєстровані в спірному приміщенні, а саме, що окрім позивача, там зареєстровані його внуки: ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які мають право на користування та розпорядження згаданою квартирою.

Згідно позовної заяви ОСОБА_8, останній зазначив, що він працюючи у місцевому колгоспі, а спірну квартиру його сім"я отримала на умовах найму.

Тобто, йому достеменно відомо, що згадана квартира його сім"ї надана на умові найму, що виключає будь-які підстави позивачем вважати, що така квартира перебуває у його власності.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, поскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, у зв"язку з чим рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8.

Задовольняючи таким чином апеляційну скаргу, згідно ст. 88 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача на користь ОСОБА_4 судові витрати (судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги) в розмірі 606 грн. 33 коп.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_8 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_4 судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 33 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2