У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Прибужанська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області, про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01 березня 2000 року вона домовилась з

ОСОБА_3 про купівлю будинку АДРЕСА_1, який належав відповідачці на праві власності. Цього ж дня вона передала відповідачці 1 000 грн та почала користуватись будинком. Зазначає, що понад 15 років вона відкрито, безперервно та добросовісно володіє спірним будинком.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на вказаний будинок.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутня така ознака, як добросовісність (безтитульність) володіння. Позивач знала, що володіє чужим будинком, тобто, що у будинку є власник, мала інформацію про особу власника спірного майна. При цьому, не надала суду доказів того, що вона є законним володільцем будинку, тобто набула його на законних підставах.

З висновками суддів не можна не погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3, згідно свідоцтва про право власності, виданого 20 червня 1988 року Прибужанівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області.

Крім того, зазначалося, що 11 березня 2000 року сторони домовилися про купівлю - продаж вищевказаного житлового будинку, в порядку виконання якого позивач передала відповідачу кошти в розмірі 1 000 грн 00 коп. Проте, в подальшому нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу спірного будинку не відбулося.

З березня 2000 року ОСОБА_2 проживає без реєстрації у спірному будинку, відповідно до довідки за № 1628, виданої виконавчим комітетом Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно ст. 344 ЦК України, підставами для набуття права власності на майно за набувальною давністю, є добросовісне заволодіння особою чужим майном і відкрите, безперервне володіння нерухомим майном протягом десяти років.

При цьому, добросовісним заволодінням може вважатись таке, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2001 року.

Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин.

Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності наріч виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Відсутність одніє їз них виключає можливість для позитивного вирішення справи.

При цьому, коментована стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Зокрема, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Крім того, володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним,та безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Законний об'єкт володіння означає, що річ, якою володіє особа (особи), не виключений з цивільного обороту та не обмежений в цьому.

Виходячи з аналізу вищевказаної статті, обов'язок по доведенню обумовлених обставин, в силу вищевказаної норми права,покладається саме на позивача.

Зазначене узгоджується з положеннями ч. 1ст. 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ» право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття

5 ЦК).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Прибужанська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області, про визнання права власності на нерухоме майно, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович