АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Каратаєвої Л.О., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Донецької міської ради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання приватизації житлового приміщення недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з багаторазово уточненим позовом до ОСОБА_3, Донецької міської ради про визнання приватизації житлового приміщення недійсним, мотивуючи тим, що він та члени його сім'ї мешкали у квартирі АДРЕСА_1 з 1963 року, а з 1980 року він став основним наймачем цієї квартири та встав на квартирний облік на розширення та благоустрій від шахти "Панфіловської", далі "Куйбишевської", "Октябрьської" і "Засядько". У 2007 році отримав ордер на розширення житлової площі на 5-х осіб: була отримана частково облаштована квартира АДРЕСА_2, в якій оселилися та фактично проживав до січня 2015 року відповідач зі своєю дружиною та дитиною.

Зазначав, що у цьому ж році було прийнято рішення позивачу з дружиною і дочкою ОСОБА_4 виписатися з квартири АДРЕСА_3 для того, щоб сім'я мала можливість отримати на розширення однокімнатну квартиру в м.Донецьку по вул.Планерська,6/17. Він (позивач) зі своєю дружиною продовжували постійно мешкати в квартирі АДРЕСА_4. В свою чергу ОСОБА_3, після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 28 квітня 2007 року, за його згодою був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05 липня 2007 року.

Вказував, що за заявою ОСОБА_3 рішенням виконавчого комітету Куйбишевської районної ради в м.Донецьку №185 від 09 квітня 2008 року останній був визнаний наймачем квартири, без згоди позивача та його доньки звернувся до органу приватизації і за оспорюваним розпорядженням Управління комунальних ресурсів від 25 березня 2013 року №319 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, де мешкав позивач зі своєю сім'єю.

Крім того, відповідно до інформації, наданої Управлінням ЖКГ м.Краматорська, розпорядженням органу приватизації виконкому міської ради від 04 листопада 1998 року №5792/Н відповідачу було передане право власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_5 площею 13,74 кв.м.

Посилаючись на те, що шляхом обману, а саме, надання міській раді неправдивих даних, що позивач з дружиною виїхали на інше місце проживання, що в спірній квартирі не живуть інші члени родини, а тільки він, що у відповідача відсутні інші члени сімї (дружина з малолітньою дитиною), відповідач отримав у власність шляхом приватизації житлове приміщення, в якому ніколи не проживав, а тому просить суд ухвалити рішення, яким розпорядження Управління комунальних ресурсів від 25 березня 2013 року №319 Донецької міської ради та відповідно видане свідоцтво про право власності на житло визнати незаконним, визнати недійсною приватизацію відповідачем квартири АДРЕСА_6, визнати за позивачем право на приватизацію частки квартири АДРЕСА_6 в межах встановленої законодавством України санітарної норми.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради народних депутатів м.Донецька від 13 червня 2007 року №307 виконкомом Куйбишевської районної ради народних депутатів м.Донецька 14 червня 2007 року видав ОСОБА_5 ордер №19727 на право зайняття 1 кімнати площею 20 кв.м у квартирі АДРЕСА_7 на склад сімї 5 осіб ОСОБА_5, основний наймач, ОСОБА_2, чоловік, ОСОБА_6, донька, ОСОБА_7, донька, ОСОБА_8, онука (том 1 а.с.11).

Відповідно до п.п.1.11 п.1 рішення виконкому Куйбишевської районної в м.Донецьку ради №185 від 09 квітня 2008 року «Про зміну договорів найму житлових приміщень» за заявою відповідача ОСОБА_3 у звязку із вибуттям основного квартиронаймача ОСОБА_2 до нового місця проживання та його випискою 17 липня 2007 року, визнано наймачем двохкімнатної квартири 2 житловою площею 23 кв.м будинку №6 по вул.Денисенка ОСОБА_3, прописаного та мешкаючого у даному житловому приміщенні з 05 липня 2007 року, сімя 1 особа (том 1 а.с.27-29).

В подальшому на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради м.Донецька від 08 серпня 2012 року №258 виконкомом Куйбишевської районної ради м.Донецька було видано ОСОБА_5 ордер №19785 на право зайняття 1 кімнати площею 18,68 кв.м у квартирі АДРЕСА_8 на склад сімї 2 особи ОСОБА_5, основний наймач, та ОСОБА_2, чоловік (том 1 а.с.12).

14 березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_9 в рівних частках (том 1 а.с.50).

З довідки №1426/2390 від 10 листопада 2014 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Краматорської міської ради, вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.10).

Відповідач ОСОБА_3 28 квітня 2007 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, яка є донькою позивача ОСОБА_2 (том 1 а.с.13)

З копії паспорту ОСОБА_4 (третя особа по справі) вбачається, що вона 17 липня 2007 року була знята з реєстрації в квартирі АДРЕСА_10 та в цей же день була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3. За даною адресою зареєстрована по теперішній час (том 1 а.с.53).

В довідці №23953 від 12 січня 2015 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Краматорської міської ради, зазначено, що ОСОБА_4 разом з малолітнім сином ОСОБА_9 постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1 а.с.55).

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 2013 року №312, виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради на підставі розпорядження Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради від 25 березня 2013 року №319, належить квартира АДРЕСА_11, загальною площею 36,8 кв.м (том1 а.с.17,22).

Спірна квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно довідки від 12 лютого 2015 року №1426/36111 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Краматорської міської ради, ОСОБА_3 постійно проживав ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1 а.с.20).

Відповідно до ордеру №19785, виданого на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради міста Донецька від 08 серпня 2012 року №258 позивач ОСОБА_2, як член сімї ОСОБА_10, набув право проживання у ІНФОРМАЦІЯ_6 та в подальшому скористався своїм правом на приватизацію вказаної квартири, що випливає із свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2013 року №263, виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради на підставі розпорядження Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради від 14 березня 2013 року №263 (том 1 а.с.12,49,50).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, необґрунтованості та зазначав, що позивач міг фактично мешкати у квартирі АДРЕСА_6, що також не виключає і можливості проживання відповідача ОСОБА_3В у квартирі АДРЕСА_12, а приватизація відповідачем крім спірної ще однієї квартири права позивача ніяким чином не порушує.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, ст.182 якого передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом.

Закон України від 1 липня 2004 року №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" набрав чинності 3 серпня 2004 року, ст.3 передбачено, що речові права на нерухоме майно, їх обтяження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, установленому цим Законом

Правовідносини по користуванню жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду врегульовані главою 2 розділу III Житлового Кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Правові підстави приватизації житла, що знаходиться в державній власності та процедура її здійснення, визначається Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 15 вересня 1992 року (далі Положення).

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення передбачено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Також, статтями 1,3,8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Згідно п.21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадянам, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 «у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», зокрема, передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження комунального майна.

Як убачається з матеріалів справи, здійснюючи реалізацію свого права на приватизацію спірної квартири ОСОБА_3 подав до органу приватизації заяву з проханням оформити у його приватну власність спірну квартиру (том 1 а.с.27-29,17).

На час оформлення приватизації у спірній квартирі ані позивач ОСОБА_2, ані третя особа ОСОБА_4 не були зареєстровані, оскільки для отримання кімнати в квартирі АДРЕСА_12 вони разом з іншими членами сімї 17 липня 2007 року були зняти з реєстрації у даній квартирі. Даний факт відображений в позовних вимогах ОСОБА_2

Приватизація може бути визнаною недійсною у випадках, коли вона не відповідає вимогам закону, ущемляє права неповнолітніх дітей, недієздатних, здійснена громадянами, не здатними розуміти значення своїх дій, внаслідок помилки, обману, насильства тощо.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Як передбачено ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (ст.58 ЦПК України).

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано достатніх доказів стосовно здійснення відповідачем приватизації спірної квартири з порушенням вимог законодавства, яке регулює виниклі правовідносини.

Доводи приведені в апеляційній скарзі позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,309,312,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Каратаєва Л.О.

ОСОБА_11