Справа № 500/496/17
Провадження № 6/500/26/17
У Х В А Л А

Іменем України

02 лютого 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого-судді: Бальжик О.І.

при секретарі: Івановій Ю.П.

за участю державного виконавця: Куртєвої І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 про тимчасову заборону боржнику ОСОБА_2 у виїзді за межі України,

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 звернулась до суду з поданням про тимчасову заборону боржнику ОСОБА_2 у виїзді за межі України, посилаючись на те, що останній ухиляється від виконання рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з 26.09.2014 року до досягнення дитиною повноліття, а саме по 02.04.2017 року, а також додаткових витрат на утримання останньої в сумі 11 975 гривень 30 копійок. На теперішній час заборгованість по аліментам становить 21 338 гривень 26 копійок, з розрахунком якої боржник ознайомлений під підпис.

У судовому засіданні державний виконавець подання підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. На додаткові запитання пояснила, що під час усної бесіди боржник пояснив, що знаходиться у скрутному матеріальному стані, оскільки постійного місця роботи та цінного майна, на яке може бути звернене стягнення, немає. Крім того, на його утриманні також знаходяться інші двоє дітей.

Вислухавши доводи державного виконавця, дослідивши матеріали подання та виконавчого провадження за №51495529, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 33 Конституції України проголошує, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України встановлено випадки, у яких застосовуються такі обмеження, визначено порядок та умови їх застосування, зокрема, ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року за №3857-ХІІ (далі Закон №3857-ХІІ), п.19 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року за №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ), ч.1 ст.377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частина 1 ст.377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

За змістом п.5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону №3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Аналіз наведених норм законів, а також статті 19 Закону №1404-VІІІ, дає підстави для висновку про те, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця або місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення від виконання зобовязань боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження: суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Вивченням матеріалів подання та виконавчого провадження, судом встановлено, що будь-яке нерухоме або цінне рухоме майно, на яке може бути звернене стягнення, за боржником не зареєстровано, інформація про отримання ним доходів відсутня.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам від 24.06.2016 року, з яким ОСОБА_2 був ознайомлений під підпис 08.07.2016 року, останнім здійснюється погашення заборгованості з періодичністю: в березні 2015 року в сумі 1 000 гривень, в травні 2015 року 9 970 гривень, в серпні та вересні 2015 року по 650 гривень, в грудні 2015 року 3 000 гривень, в березні та квітні 2016 року по 2 000 гривень.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 31.01.2017 року, ОСОБА_2 здійснював оплату в липні 2016 року в сумі 3 000 гривень, в жовтні 2016 року 1 000 гривень, в січні 2017 року 800 гривень.

Отже, аналіз вищезазначених норм міжнародного та національного законодавства, а також обставин справи, дає підстави для висновку про те, що державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того факту, що боржник ОСОБА_2 має паспорт для виїзду за кордон і з метою ухилення від виконання зобовязань має намір та реальну можливість вибути за межі України. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваною вимогою, яка з періодичністю погашається, за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобовязання.

Також, державним виконавцем не надано доказів того, що ним відповідно до ст.18 Закону №1404-VІІІ було вичерпано весь передбачений перелік заходів щодо примусового виконання судового рішення або всі вони виявилися безрезультатними. Зокрема, в матеріалах справи відсутній акт щодо наявності або відсутності цінного майна за місцем мешкання боржника.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України передчасне, оскільки наведені у ньому обставини і додані до нього документи не можуть бути в даному випадку визнані такими, що свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст.3771 ЦПК України, ст.6 Закону №3857-ХІІ та ст.18 Закону №1404-VІІІ, а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Керуючись ст.377-1 ЦПК України, ст.18 Закону №1404-VІІІ, ст.ст.1, 6 Закону №3857-ХІІ, -

У Х В А Л И В:

У задоволені подання державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 про тимчасову заборону боржнику ОСОБА_2 у виїзді за межі України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом пяти днів з дня її проголошення. Особи, які не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: ОСОБА_5