Справа № 369/5502/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/23/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 31.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

31.01.2017 м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Березовенко Р.В.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що після смерті його матері ОСОБА_7 відкрилась спадщина на житловий будинок № 29 по вул. Комсомольській в м. Боярка. Пізніше він взнав, що за життя мати склала заповіт на імя ОСОБА_4

Вказав, що в 2000 році ОСОБА_7 перенесла гостре порушення мозкового кровообігу. З 2005 року вона почала вживати спиртні напої, а з 2007 року оточуючі почали помічати розлади в психіці, які з часом прогресували. Тому заповіт, який вона вчинила в 2008 році, на його думку є недійсним, оскільки заповідач в момент вчинення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Просив суд визнати недійсними заповіт ОСОБА_7, посвідчений 05 грудня 2008 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №2-3691 та свідоцтво про право на спадщину за цим заповітом, видане 16 квітня 2013 року тим же державним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за №1-736.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений 05 грудня 2008 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-3691.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 квітня 2013 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1-736.

ОСОБА_4 з рішенням суду не погодилася і подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду скасувати ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильне застосування і порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивач та треті особи рішення суду не оскаржили.

Треті особи в судове засідання не зявилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Свої заперечення на апеляційну скаргу подав ОСОБА_3 Він вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, тому просив її відхилити і залишити в силі рішення суду.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи і сторонами не заперечувалося таке.

21 липня 2010 року померла ОСОБА_7

За життя, 05 грудня 2008 року вона склала заповіт, яким все своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право заповіла ОСОБА_4

14 вересня 2010 року син спадкодавця ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, а 29 жовтня того ж року із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальної контори вернулася ОСОБА_4

16 квітня 2013 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-736.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог через те, що свідоцтво про право на спадщину було видане на підставі недійсного заповіту. При цьому районний суд взяв до уваги акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 32ц від 23 січня 2014 року проведеної у цивільній справі №369/2899/13ц, за висновком якої ОСОБА_7 під час складення і підписання заповіту 05 грудня 2008 року усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними не могла.

Однак, погодитися з цим висновком районного суду не можна.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Доказування, а відтак і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається , що судом було розяснено сторонам їхні права та обовязки, а також попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. За клопотанням відповідача ОСОБА_4 ухвалою суду від 15 квітня 2015 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, однак через відсутність оплати експертизи та не подання додаткових матеріалів, справу повернуто без виконання. Інших клопотань щодо призначення по справі експертизи сторонами заявлено не було.

Виходячи з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, при вирішенні спору про визнання його недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Проте, у даній справі наведене залишилося поза увагою районного суду, тому колегія суддів вважає, що рішення суду має бути скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в позові на підставі п. 2) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

За тих же підстав не підлягає задоволенню клопотання відповідача щодо застосування по справі строку позовної давності.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 2) ч.1 ст. 309 ст. ст. 313 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суд Київської області від 01 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко,

ОСОБА_2