Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Попової С.А,

з участю секретаря Брежнєва Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що працювала за сумісністю та займала посаду голови споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» (далі СК «МЖК «Машинобудівник»). 22 червня 2016 року їй стало відомо про звільнення з займаної посади голови СК «МЖК «Машинобудівник» на підставі п.4 ст. 36 КЗпП України. Просила визнати незаконним та скасувати наказ № 1 від 21 червня 2016 року про її звільнення, поновити на роботі на посаді голови СК «МЖК «Машинобудівник», стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, заперечення проти апеляційної скарги представників СК «МЖК «Машинобудівник» - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 26 квітня 2012 року по 13 квітня 2016 року ОСОБА_2 займала посаду голови правління СК «МЖК «Машинобудівник» за сумісництвом, а за основним місцем роботи позивач працювала електромонтером цеху УЖДТ ПрАТ «ММК ім. Ілліча».

Рішенням загальних зборів СК «МЖК «Машинобудівник» від 2 квітня 2016 року було оголошено недовіру голові кооперативу ОСОБА_2 та членам кооперативу запропоновано вирішити питання щодо обрання нового голови правління.

Згідно рішення конференції уповноважених членів СК «МЖК «Машинобудівник» від 12 квітня 2016 року новим головою правління була обрана ОСОБА_4, про що були внесені відповідні зміни в установчі документи кооперативу та ці зміни були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 2 наказу №1 від 22 червня 2016 року, виданого головою кооперативу ОСОБА_4, ОСОБА_2 підлягала звільненню від виконання обов'язків голови правління СК «МЖК «Машинобудівник» з 22 червня 2016 року.

За пунктом 4 вищевказаного наказу голові правління ОСОБА_4 з 22 червня 2016 року було запропоновано провести остаточний розрахунок з ОСОБА_2 відповідно до ст.36 п.4 КЗпП України.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивача не було звільнено за п.4 ст.36 КЗпП України, а відсторонення від посади відбулося на підставі рішення загальних зборів кооперативу та зборів уповноважених, а тому, відсутні підстави для визнання наказу № 1 від 22 червня 2016 року незаконним, а також поновлення ОСОБА_2 на посаді голови кооперативу та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди.

З цими висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про кооперацію», вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. До компетенції загальних зборів членів кооперативу зокрема належить: утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу; визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу.

Згідно ст. 16 Закону України «Про кооперацію», виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу.

Стаття 34 Закону України «Про кооперацію» визначає, що трудові відносини в кооперативних організаціях регулюються цим Законом, законодавством про працю, статутами кооперативних організацій та правилами їх внутрішнього розпорядку.

У абзаці 2 пункту 35 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при вирішенні трудових спорів членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств судам слід мати на увазі, що чинне законодавство не поширює на випадки виключення з членів кооперативів або колективних сільськогосподарських підприємств, звільнення їх із певних посад (роботи), переведення на іншу роботу норми КЗпП, що регулюють переведення на іншу роботу, підстави й порядок припинення трудового договору, в тому числі статті 43, 252 цього Кодексу. Спори з цих питань належить вирішувати виходячи з відповідних норм законодавства про кооперативи й зазначені підприємства або з норм їх статутів чи інших нормативних актів.

Згідно п.п.4.1,4.2 Статуту СК «МЖК «Машинобудівник» вищим органом управління кооперативу є загальні збори його членів до компетенція якого відноситься приймати рішення про ліквідацію чи реорганізацію кооперативу. Для оперативного вирішення питань кооперативу, скликаються збори уповноважених конференція уповноважених кооперативу, до компетенції яких, крім іншого, належить обрання голови правління, членів правління, членів ревізійної комісії (ревізора) кооперативу шляхом прямого таємного або відкритого голосування тощо.

ОСОБА_2 була обрана головою правління СК «МЖК «Машинобудівник» у квітні 2012 року.

2 квітня 2016 року в кооперативі були проведені загальні збори, які, крім іншого, прийняли рішення виразити недовіру ОСОБА_2 у звязку з грубим порушенням Статуту та заслухати її звіт за 2015 рік на конференції уповноважених СК «МЖК «Машинобудівник» 12 квітня 2016 року.

12 квітня 2016 року на конференції уповноважених членів СК «МЖК «Машинобудівник» було прийнято рішення про обрання головою правління кооперативу ОСОБА_4 і припинення повноважень ОСОБА_2 з 13 квітня 2016 року та зобовязано її передати новообраному голові правління печатку, ключі від усіх приміщень та всю наявну документацію.

ОСОБА_2 у вказаних заходах участі не приймала.

Згідно п.п.5.3,5.4,5.5 Статуту СК «МЖК «Машинобудівник» голова правління обирається конференцією уповноважених кооперативу строком на 5 років і здійснює свою діяльність відповідно до Статуту, забезпечує виконання рішень конференції уповноважених членів кооперативу та рішень правління, діє без доручення від імені кооперативу, укладає в межах своєї компетенції угоди, розпоряджається коштами кооперативу відповідно до затвердженого кошторису.

21 червня 2016 року за наказом новообраного голови кооперативу ОСОБА_4, ОСОБА_2 була звільнена від виконання обовязків голови правління СК «МЖК «Машинобудівник» з 22 червня 2016 року, згідно рішення загальних зборів СК «МЖК «Машинобудівник» від 02 квітня 2016 року та конференції уповноважених СК «МЖК «Машинобудівник» від 12 квітня 2016 року. Посилання на положення ч.4 ст.36 КЗпП України відображені у наказі у звязку з необхідністю проведення з ОСОБА_2 розрахунку при звільненні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач не була звільнення на підставі п.4 ст.36 КЗпП України, а її відносини з кооперативом були припинені на підставі рішень членів кооперативу. Тому, є необгрунтованими вимоги позивача щодо визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення її на посаді голови правління кооперативу, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Як вбачається зі справи, звертаючись до суду з позовом про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, позивач посилалася на те, що припинення з нею трудових відносин відбулося на підставі ч. 4 ст.36 КЗпП України, що є недопустимим, оскільки ця норма трудового законодавства передбачає загальні підстави припинення трудового договору. Вона не подавала заяви про звільнення за власним бажанням, не було вимоги профспілкового органу про припинення з нею правовідносин або підстав для розірвання договору, передбачених ст.ст.40,41 КЗпП України.

Згідно п.4 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Заперечуючи проти доводів позивача представники СК «МЖК «Машинобудівник» пояснювали, що ОСОБА_2 певний час не виконувала свої обовязки належним чином, тому у членів кооперативу виникла до неї недовіра та підстави для звільнення її від виконання обовязків голови правління. Саме з урахуванням цих обставин, думки членів кооперативу про обрання нового голови правління та відсторонення позивача від обовязків і було видано наказ ОСОБА_4 21 червня 2016 року про звільнення позивача від виконання обовязків.

Тому, посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що вона була звільнена на підставі п.4 ст.36 КЗпП України не підтверджено представленими позивачем доказами.

Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі про те, що мало місце грубе порушення законодавства про працю, оскільки Статутом кооперативу передбачено тільки порядок обрання голови правління, але не передбачена процедура припинення повноважень голови правління, в тому числі і дострокове припинення цих повноважень, є безпідставними.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 вона не заявляла вимог щодо невідповідності закону рішень загальних зборів та зборів уповноважених, а тому, суд першої інстанції, вирішуючи спір в межах заявлених вимог, зробив висновки тільки відносно наказу № 1 від 21 червня 2016 року та визнав його таким, що не підлягає скасуванню.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, поивлання ОСОБА_2 на ці обставини в апеляційній скарзі до уваги не приймаються.

Зважаючи на те, що суд не знайшов підстав для скасування наказу від 21 червня 2016 року, яким позивачем звільнена від виконання обовязків голови правління СК «МЖК «Машинобудівник», та поновлення її на роботі, то висновки суду про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, є правильними.

Доводи скарги про те, що суд залишив поза увагою індивідуальні відомості про застраховану особу, представлені Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя, які містять дані про розмір заробітної плати ОСОБА_2 і це вказує на невідповідність судового рішення вимогам ст.213 ЦПК України, є неспроможними, оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку є похідними від вимог про поновлення на роботі, а останні вимоги не задоволені, тому і представлені відомості про заробітну плату значення не мають.

Разом з тим, колегія суддів не може не погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та безпідставно ухвалив рішення про відмову у позові про стягнення заборгованості по заробітній платі і зробив висновки про відсутність доказів за обставинами, які не входили до предмету позову.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, в мотивувальній частині своїх вимог позивач посилалася на факти невиплати заробітної плати з 1 червня 2016 року по 22 червня 2016 року та невиплату відпускних з 2013 року по 2016 рік, однак резолютивна частина позовної заяви не містила вимог позивача про стягнення будь-яких коштів за цими обставинами.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ці з положення відображені в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», який розяснює, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Оскільки обставин, які б давали суду право вийти за межі позовних вимог при розгляді справи не встановлено, судове рішення, в частині відмови у позові ОСОБА_2 до споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» про стягнення заборгованості по заробітній платі, підлягає скасуванню.

Зважаючи на викладене та відсутність позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, апеляційний суд, вважає необхідним виключити з мотивувальної частини рішення суду від 2 грудня 2016 року висновки суду з цього питання, а саме, слова «також, не були підтверджені вимоги позивачки про наявність заборгованості перед нею по заробітній платі та про невиплату компенсації за невикористані відпустки за період 2013-2016 р.р.».

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2016 року, в частині відмови у позові ОСОБА_2 до споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» про стягнення заборгованості по заробітній платі, скасувати.

Виключити з мотивувальної частини рішенні слова «також, не були підтверджені вимоги позивачки про наявність заборгованості перед нею по заробітній платі та про невиплату компенсації за невикористані відпустки за період 2013-2016 р.р.».

В решті частини рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

ОСОБА_6