Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/114/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченко М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 15 000 грн., інфляційних втрат та 3-х відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у серпні 2008 року позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 15000 гривень строком до 31.12.2012. У жовтні 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики, але борг повернутим не був. Після отримання вимоги про повернення позики відповідач у добровільному порядку позику не повернув. А тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 15 000 грн. боргу, інфляційні втрати в розмірі 11865 та 3% річних в розмірі 1314 ,24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 487,20 грн.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому, на його думку, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим. При цьому не заперечуючи проти договірних правовідносин між ним та позивачем та отримання позики, зазначав, що уже наприкінці серпня 2012 року він повернув позивачу частину боргу у 2000 грн. про що зроблена відмітка на розписці, але суд до уваги цю обставину не прийняв та не дослідив, тобто залишок боргу становив 13 000 грн. В подальшому він частинами через своїх знайомих повернув позивачу усю суму, але суд до уваги його пояснення, як і допит свідків не прийняв. Не було прийнято судом і запис телефонної розмови між ним та позивачем щодо повного погашення боргу. Просив суд рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, № б-бЗцсІЗ, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Задовольняючи позовні вимоги в зазначеному розмірі, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Таких висновків суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих в справі доказів та вищезазначених вимог ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач згідно договору позики отримав 28 серпня 2012 року від позивача 15 000 грн., які зобов'язувався повернути 31 грудня 2012 року. Вказане підтверджується розпискою / а.с.8/. Під час написання розписки та передачі коштів не були присутні будь-які свідки . В судовому засіданні сторонами не заперечувалося і не спростовано написання зазначеної розписки і передачі позивачем відповідачу грошей в борг в зазначеному розмірі. Строк повернення боргу збіг 31 грудня 2012року.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі ( ст. 1047 цього кодексу) , рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, в зв'язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він фактично частково борг повернув позивачу у розмірі 2000 грн. не заслуговують на увагу, оскільки не є належними доказами погашення боргу за договором , укладеного між сторонами.

Окрім того, в судовому засіданні позивач не підтвердив отримання частки боргу у розмірі 2000 грн., а зі змісту розписки не випливає факт сплати даної суми.

П. 1 ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В межах строків , визначених законом, 30 жовтня 2015 року позивачем було надіслано відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 15 000 грн. Однак, з 03.12.2015 відповідач порушив зобов'язання повернути борг у встановлений ч.2 п.1 ст. 1049 ЦК України строк, що є простроченням виконання грошового зобов'язання.

А відтак, у відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання , на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов'язання, яке випливає з прострочення боржника та неповернення позики в установлений строк.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка вже тривалий час залишається не змінною, зобов'язання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання.

А тому, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням 3% річних, індексу інфляційних втрат згідно договору позики є законними та обргунтованими і колегія суддів з визначеним їх розміром погоджується, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Крім того, колегія судді не приймає до уваги доводи відповідача щодо повного погашення боргу частинами, які він передавав та перераховував через довірених осіб ОСОБА_4, оскільки позивач заперечує цю обставину, спростовуючи тим, що зокрема, особа ОСОБА_6, на яку посилається відповідач, йому взагалі не відома.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, визначено, що за змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Тоді, як матеріали справи не містять таких доказів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо ухвалення рішення суду з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповному з'ясуванні та дослідженні усіх фактичних обставин справи, відсутність правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Так, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач та його представник також не навели таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: