Справа № 200/9385/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Шевцової Т.В.,

при секретарі Южаковій В.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» про стягнення невиплачених відпускних та моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив суд винести рішення, яким стягнути з відповідача невиплачені відпускні за весь період його роботи юрисконсультом з 2003 року по 18 травня 2016 року та моральну шкоду у розмірі 9 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на те, що у листопаді 2003 року він був прийнятий на роботу до відповідача ТзДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» на посаду юрисконсульта та виконував цю роботу. Відповідач за період його праці с листопада 2003 року по 18 травня 2016 року не надав щорічної оплачуваної відпустки. На прохання позивача видати копії наказів про його прийняття та звільнення, а також розрахунок відпускних за весь період роботи, відповідач відмовив у видачі. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою надати йому відпустку, але чув лише обіцянки, а потім взагалі відповідач заявляв, що надання йому відпустки не передбачено. Не надання щорічної відпустки приносило моральну шкоду позивачу, його здоровю, хвилювання через відмову та не виплату компенсації за весь період невиплати відпускних. Факт роботи у відповідача на вищезазначеній посаді підтверджується індивідуальною відомістю про страхові виплати відповідачем до Пенсійного фонду України. У звязку з чим, позивач звертається до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, при цьому посилався на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даного позову та просила відмовити позивачу в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та незаконність вимог позивача. А також зазначила, що відносини які склалися між позивачем та відповідачем не є трудовими відносинами, тому на них не поширюються норми трудового законодавства України. Зазначила, що укладена між сторонами трудова угода є цивільно-правовим правочином, внаслідок чого на неї не поширюються норми трудового законодавства, і оскільки відсутнє порушення зі сторони відповідача права на працю позивача, підстав для виплати моральної шкоди також не має.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що у період з листопада 2003 року по травень 2016 року між ТзДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» та ОСОБА_1 існували договірні відносини, повязані з наданням останнім підприємству юридичних послуг.

Відповідно до чинного законодавства виконання робіт, надання послуг громадянином може здійснюватись як на підставі трудового договору, так і на інших юридичних підставах, зокрема на підставі цивільно-правового договору, що знаходить своє відображення у листі Мінсоцполітики від 16.05.2011 року № 151/06/186-11.

При виконанні робіт, наданні послуг згідно з трудовим договором мають бути дотримані вимоги трудового законодавства, а при укладенні цивільно-правового договору на виконання певної роботи або за надання певних послуг слід керуватися цивільним законодавством

На відміну від трудового договору, цивільно-правовий договір відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленістю двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У свою чергу, відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Оформляється укладення трудового договору наказом чи розпорядженням власника або уповноваженим ним органом про зарахування працівника (за його заявою) на роботу ч. 3 ст. 24 КЗпП.

На підставі п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП, допускається можливість укладання строкового трудового договору на визначений строк, установлений за погодженням сторін або на час виконання певної роботи.

Згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках передбачених законодавчими актами

Як розяснювало Мінпраці, зокрема в листі від 03.02.2003 р. № 06/2-4/13, під терміном «характер майбутньої роботи» слід розуміти, що робота не виконується постійно. Тобто, строковий трудовий договір на час виконання певної роботи характеризується певним обмеженням строком її виконання, після чого працівник підлягає звільненню за п. 2 ст. 36 КЗпП. Цей різновид строкового трудового договору слід відмежовувати від ЦПД про надання послуг.

Як зазначає Мінпраці у листі від 26.12.2003 р. № 06/1-4/200 та Мінсоцполітики в листі від 16.05.2011 р. № 151/06/186-11, на відміну від строкового трудового договору за договором ЦПД: у трудовій книжці не робиться запис про надання послуг, фізособа виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку підприємства; вона сама організовує свою роботу та виконує її на власний ризик; підтвердженням виконаної роботи або наданої послуги є акт, підписаний замовником-підприємством і виконавцем фізичною особою.

Законодавство про працю на такі цивільно-правові відносини не поширюється. Тобто, виконання разових робіт громадянином можливе як відповідно до ЦПД підряду, так і до строкового трудового договору на час виконання певної роботи. У першому випадку особа набуває статусу виконавця з правами, визначеними цивільним законодавством і договором підряду, в другому статуту працівника, а на неї поширюються гарантії, пільги та компенсації, визначені законодавством про працю.

Основною ознакою, яка відрізняє цивільно-правові (договори про надання послуг) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правового договору процес організації трудової діяльності залишається за межами трудового законодавства, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він самостійно організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. За трудовим договором оплата гарантується незалежно від результатів, за договором на надання послуг - навпаки, без отримання результату не проводиться оплата. Коли виникають трудові правовідносини, роботодавець бере на себе зобов'язання створити безпечні умови праці, коли ж виникають цивільні відносини, це стає турботою самого виконавця. Трудовий договір завжди вимагає, щоб працівник виконував доручену йому роботу особисто, не передоручаючи її іншій особі, цивільний договір цього не вимагає - підрядник має право залучати інших осіб до виконання робіт.

У трудових договорах праця оплачується в різних формах саме за виконання працівником трудової функції, тоді як цивільно-правові договори передбачають інший порядок оплати праці, зокрема за договором про надання послуг оплачується кінцевий результат праці виконавця.

Як встановлено судом, у період часу з листопада 2003 року по липень 2014 року ОСОБА_1 до ТзДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» не подавалася заява про прийом на роботу, та не подавалася заява про припинення трудових відносин, натомість вже 12.07.2015 року ОСОБА_1 на імя директора підприємства подано заяву про прийняття на роботу юрисконсультом за сумісництвом, а 18.05.2016 року про звільнення за власним бажанням.

У звязку з припиненням дії ЦПД з ОСОБА_1 з кінця липня 2014 року та не виконанням ним за цим договором послуг, що підтверджується відсутністю актів виконаних робіт, останнім не отримувалася винагорода за договором.

При укладанні ЦПД між сторонами, позивачем не надавалася трудова книжка, документ про освіту та будь-які інші документи, тому у трудовій книжці позивача не робилися жодні записи. До того ж, наказ про зарахування ОСОБА_1 до штату підприємства не видавався.

До того ж, як вбачається з табелів обліку робочого часу за період з листопада 2003 року по липень 2014 року, ОСОБА_1 не підпорядковувався правилам внутрішнього розпорядку підприємства, сам організовував та виконував свою роботу, та взагалі зявлявся на підприємстві лише під час підписання актів виконаних робіт, за викликом керівника підприємства або під час отримання винагороди за цивільно-правовим договором. Кожного місяця між сторонами ЦПД підписувався акт виконаних робіт, із зазначенням обсягу виконаних робіт.

Що стосується посилань позивача, як на підставу для задоволення позовних вимог, на факт нарахування, утримання та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування і податку на доходи фізичних осіб, то слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до пп. 2.1.1 Інструкції № 21-5, прийнятої на виконання вимог Закону № 2464, платниками ЄСВ, зокрема є:

- підприємства (установи й організації), інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб за ЦПД (крім ЦПД укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у т.ч. філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи-підприємці, які використовують працю інших осіб за ЦПД;

- фізичні особи (не підприємці), які виконують роботи (надають послуги) за ЦПД на підприємствах (в установах та організаціях). В інших юридичних осіб, зазначених в абз. 2 пп. 2.1.1 Інструкції № 21-5, чи у фізичних осіб-підприємців або осіб, які забезпечують себе роботою самостійно (пп. 2.1.6 Інструкції № 21-5).

Тобто, за ЦПД про надання послуг платниками ЄСВ є як замовник (юрособи та підприємці), так і фізичні особи виконавці робіт. Згідно з загальним правилом ЄСВ для замовників робіт за ЦПД встановлений у розмірі 34,7%. База для нарахування внеску це сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за такими ЦПД.

Для фізичних осіб виконавців за ЦПД, ЄСВ встановлений у розмірі 2,6% (п. 3.7 Інструкції № 21-5).

Згідно з пп.164.2.2 ст.164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника ПДФО включаються суми винагород та інших витрат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов ЦПД.

Тобто, сплата обовязкових платежів (податків) проводилася підприємством виходячи з розміру таких платежів, передбачених законодавством для оплати роботи фізичних осіб, при цьому підприємство є податковим агентом. Під час нарахування доходів у вигляді винагороди за ЦПД за виконання роботи база оподаткування визначалася як нарахована сума такої винагороди зменшена на суму ЄСВ.

Як встановлено в судовому засіданні, сплата обовязкових платежів (податків) проводилася підприємством виходячи з розміру таких платежів, передбачених законодавством для оплати роботи фізичних осіб за ЦПД ЄСВ-2,6%,, НДФП 15%. При цьому підприємство є податковим агентом. Під час нарахування доходів у вигляді винагороди за ЦПД за виконані роботи база оподаткування визначалася як нарахована сума такої винагороди зменшена на суму ЄСВ (абз 2 п. 164.6 ПКУ).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів в судовому засіданні, що між ним та ТзДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11228» виникли трудові, а не цивільно-правові відносини, що з ним було укладено саме трудовий договір, а не цивільно-правовий договір.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що трудова діяльність позивача у даному випадку здійснювалась на виконання цивільно-правового договору. Відповідно, суд вважає обґрунтованими посилання представника відповідача на те, що за таких обставин, на позивача не розповсюджуються положення трудового законодавства, що регулюють оплату праці найманих працівників, зокрема і щодо стягнення невиплачених відпускних, оскільки позивач не приймався на роботу та не звільнявся відповідно до умов трудового законодавства.

Тому, вимоги позивача про стягнення невиплачених відпускних, не підлягають задоволенню.

Щодо стосується вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення трудових прав позивача противоправними діями відповідача.

Тому, позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 9 000 грн., також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, а у задоволенні позову йому відмовлено, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 21, 237-1 КЗпП України, ст. 901 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок держави

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т.В.Шевцова