Провадження №22-ц/784/475/17
Справа номер 485/1438/16-ц
Провадження номер 22-ц/784/475/17 Головуючий суду І інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Довжук Т.С., Колосовського С.Ю.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області

від 20 грудня 2016 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна,

В С Т А Н О В И Л А:

10 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_6 про поділ майна, який обґрунтовував наступним.

27 листопада 2007 року сторони, перебуваючи у шлюбі, придбали житловий будинок по вул.Молодіжній, 22 в с.Кобзарці Снігурівського району Миколаївської області.

12 грудня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області.

У даному будинку його було зареєстровано 25 січня 2013 року.

Посилаючись на те, що даний будинок є спільною сумісною власністю, позивач просив поділити його між сторонами, визнавши за кожним право власності на ? частку будинку.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_6 вказувала, що позов є необґрунтованим, оскільки спірний будинок був придбаний за кошти її матері ОСОБА_7, а тому він не є обєктом спільної сумісної власності її та позивача.

Крім того, ОСОБА_6 наголошувала на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, який розпочався у грудні 2011 року після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу та закінчився у грудні 2014 року.

Посилаючись на вказані обставини, відповідачка просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Житловий будинок по вул.Молодіжній, 22 в с.Кобзарці Снігурівського району Миколаївської області визнано спільною сумісною власністю сторін. За ОСОБА_3 визнано право власності на ? частку вищезазначеного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_6 подала на рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 19 серпня 1998 року до 03 січня 2012 року (дата набрання чинності рішенням суду про розлучення).

Під час шлюбу 27 листопада 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_6 придбала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по вул.Молодіжній, 22 в с.Кобзарці Снігурівського району Миколаївської області (а.с.14).

14 січня 2008 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на вищезазначене нерухоме майно (а.с.16).

Згідно з довідкою ПОСП «Веселий кут» ОСОБА_3 з 17 листопада 2004 р. по 06 жовтня 2012 р. працював на даному підприємстві.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №049078 від 02 листопада 2004 року ОСОБА_6 належить на праві власності земельна ділянка площею 7,56 га, яка розташована в межах території Кобзарцівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.32).

Матері позивачки ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №049073 від 02 листопада 2004 року належить земельна ділянка площею 10 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Кобзарцівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (а.с.33).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається в залежності від часу набуття майна та коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та доведеними належними доказами. Строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права, позивачем не пропущено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач довів у судовому засіданні, що житловий будинок було придбано у період шлюбу за спільні кошти подружжя, надавши довідку, що у період придбання будинку він мав роботу та отримував заробітну плату.

Разом з тим, відповідачка зазначеного не спростувала. Надані нею докази не доводять, що будинок було придбано за кошти матері або її особисті кошти.

Представлені нею державні акти на право власності на земельні ділянки тільки констатують факт належності ділянок відповідачці та її матері.

Що ж стосується позовної давності, то її пропущено не було. Після розірвання шлюбу позовна давність не розпочалася, оскільки права ОСОБА_3, який залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не порушувалися відповідачкою.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді Т.С. Довжук

ОСОБА_9