Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 3 % річних у розмірі 26 026 грн 77 коп. та інфляційні втрати у розмірі 44 891 грн 45 коп.

На обґрунтування вимог зазначала, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію за різницю у частках виділеного майна у сумі 625 808 грн 38 коп.

24 грудня 2013 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області на виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року видано виконавчий лист, на підставі якого постановою державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції від 25 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження.

Оскільки на день подання позову виконавче провадження не виконано у зв'язку з ухиленням відповідача від виконання рішення суду, просила стягнути з останнього суму інфляційних втрат у розмірі 448 992 грн 45 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 26 026 грн 77 коп. за період прострочення з 11 грудня 2013 року до 30 квітня 2015 року

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних у розмірі 26 026 грн 77 коп. та інфляційні втрати у сумі 451 142 грн 05 коп.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову компенсацію вартості різниці у частках виділеного майна у сумі 625 808 грн 38 коп.

24 грудня 2013 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області на виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року видано виконавчий лист, на підставі якого постановою державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції від 25 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження.

Увалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та стягуючи з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду, суд першої інстанції керувався нормами ст. 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами до ухвалення судового рішення не існувало грошових зобов'язань, між ними існували сімейні правовідносини, які регулюються нормами сімейного права, а тому у даних правовідносинах не може бути покладена передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання.

Однак вищезазначений висновок суду апеляційної інстанції суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала невиконаним грошовим зобов'язанням, яке виникло з рішення суду, та просила застосувати норми ст. 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року, ухваленим у справі за позовом про поділ спільного майна подружжя, поділено майно сторін і ОСОБА_3 виділено майно на загальну суму 948 970 грн, а ОСОБА_4 - на загальну суму 2 200 808 грн 38 коп. При цьому, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 625 808 грн 38 коп. компенсації вартості за різницю у частках виділеного майна.

Зобов'язання ОСОБА_4 зі сплати на користь ОСОБА_4 3.С. грошової компенсації за частку у спільному майні виникло у сфері цивільно-правових відносин на підставі норм цивільного законодавства.

Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув, не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування компенсації за різницю у частках виділеного майна, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, та дійшов помилкового висновку про те, що у даних правовідносинах не може бути покладена передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, установивши, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року з відповідача на користь позивачки стягнуто грошову суму і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року скасувати.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик