АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/3793/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бондаренко В. В.
Провадження № 22-ц/790/244/16 Суддя доповідач Карімова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

21 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з травня 2009 року до грудня 2013 року перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 В період їх спільного проживання у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На момент звернення до суду дитина зареєстрована за місцем проживання матері, але у зв»язку із несприятливими умовами для проживання дитини, він забрав сина до себе. У зв'язку із постійним виникненням конфліктів між сторонами щодо неналежних умов виховання дитини, у січні 2016 року він, ОСОБА_3, звернувся до суду із позовом про визнання батьківства. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2016 року його визнано батьком дитини ОСОБА_5, вирішено питання про внесення змін до актового запису про народження дитини в частині призвіща сина та зазначення його батьком дитини. Вказував, що відповідач ОСОБА_4 ніде не працює, не забезпечує сину належних умов життя, тривалий час зловживала спиртними напоями та перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, била дитину ( і за даним фактом він звертався до правоохоронних органів). У звязку із зазначеним просив позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 та визначити місце проживання дитини разом із батьком, стягнувши з ОСОБА_4 на його користь аліменти на утримання дитини.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 рокупозов ОСОБА_3 задоволено частково. В задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_6 відмовлено.

В іншій частині позовні вимоги задоволено.Визначено місце проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 18 листопада 2016 року резолютивна частина рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року викладена у наступній редакції: Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково.В задоволенні позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнення з ОСОБА_4 аліментів у встановленій законом сумі та порядку на утримання ОСОБА_6 відмовлено. В іншій частині позовні вимоги задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3, за місцем реєстрації останнього за адресою: АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з»ясування обставин у справі, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення районного суду в частині відмови в задоволенні його вимог щодо позбавлення ОСОБА_4батьківства та стягнення з неї аліментів на утримання неповнолітнього сина та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Вказує на те, що судом не враховано надані ним необхідні докази на підтвердження ухилення відповідача ОСОБА_4від виконання нею батьківських прав відносно малолітнього сина, в тому числі й висновок органу опіки та піклування щодо необхідності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав в інтересах малолітньої дитини.

В частині задоволення його позову рішення районного суду не оскаржує.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні його позову в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відностно малолітнього сина ОСОБА_6 та стягненняз відповідачки аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 жорстоко поводиться з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, ухиляється від утримання дитини.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи з 2009 року позивач проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_5.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2016 року ОСОБА_3 визнано батьком дитини ОСОБА_5, вирішено питання про внесення змін до актового запису про народження дитини в частині призвіща та зазначення ОСОБА_3 батьком дитини.

Відповідно до повторного свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_6

Матеріали спмрави свідчать про те, що під час розгляду справи ОСОБА_3 забрав сина до себе, оскільки мати дитини не піклувалася про неї, не утримувала сина, який і зараз проживає із батьком ОСОБА_3

Мати дитини ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується незадовільно, порушує громадський порядок, зловживає спиртними напоями. Належне виховання дитині не забезпечує. У відношенні гр. ОСОБА_8 в Ленінський ВП (м.Харків) ГУ НП в Харківській області неодноразово надходили скарги, що підтверджується характеристикою, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до довідки, наданої ст. інспектором Холодногірського ВП (м.Харків) ГУ НП в Х/о, за час проживання на обслуговуваній дільниці ОСОБА_3 зарекомендував себе з задовільної сторони, в теперішній час алкогольними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, з сусідами підтримує дружні відносини. Скарг, заяв від жильців у відношенні ОСОБА_3 не надходило.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитинию, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров»я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального ~ самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п. п. 15. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ).

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довесті ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з довідкою, наданою адміністрацією КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 105 ХМР від 09.08.2016, який відвідує ОСОБА_6 з 02.09.2014 по теперішній час, утримання за перебування дитини у закладі за весь період здійснює бабуся, ОСОБА_9 Батько дитини, ОСОБА_3, з'являється у садку та бере участь у вихованні сина.

Згідно з довідкою, наданою адміністрацією КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19» від 19.05.2016, де ОСОБА_6 перебуває на обліку, мати хлопчика, ОСОБА_4, зловживає спиртними напоями, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Дитина часто занедбана, одяг брудний. При захворюванні сина матір не завжди виконує рекомендації дільничного лікаря. Всі обов'язки щодо утримання, виховання, лікування під час захворювання дитини виконує бабуся ОСОБА_9

Вищевказані обставини підтверджуються і поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_7, наданими в суді першої інстанції.

ОСОБА_4 мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 02.07.2016 року в будинку бруд, безлад. За борги відключено газопостачання та електропостачання. За даною адресою відсутні належні умови для проживання малолітньої дитини.

Зазначені обставини підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Матеріали справи містять копію постанови Ленінського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2016 року про визнання ОСОБА_4 винною у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП.

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин слід критично поставитись до пояснень свідка ОСОБА_10 про те, що малолітня дитина виховується матірю ОСОБА_4 в непоганих умовах.

ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_2. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 30.05.2016. означена трикімнатна квартира з усіма зручностями. Для малолітнього ОСОБА_6 виділена окрема кімната, де є все необхідне: меблі, одяг, іграшки. За означеною адресою створено належні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини.

Висновком Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради від 17 серпня 2016 року встановлено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання дитини разом із батьком ОСОБА_3

Судом першої інстанції на порушення вимог ч.6 ст. 19 СК України безпідставно не прийнято до уваги зазначений висновок служби у справах дітей, який грунтується на досліджених зазначеним органом умов проживання малолітньої дитини та негативного ставлення до неї відповідача ОСОБА_4

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність невиконання відповідачем ОСОБА_4 своїх батьківських обов»язків по утриманню дитини.

Колегія суддів приходить до висновку, що свідоме невиконання батьківських обов»язків ОСОБА_4, антисуспільна поведінка та відсутність належних умов життя шкодить інтересам малолітньої дитини, її нормальному вихованню та розвитку її здібностей, негативно впливає на психічний та емоційний стан дитини, тому в інтерасах дитини необхідно позбавити ОСОБА_4 батьківських прав у відношенні ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що фактично малолітня дитина ОСОБА_6 з 21 червня 2016 року проживає та знаходиться на утримання батька ОСОБА_3, тому колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 167 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в сумі платежу за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судом першої інстанції правильно визначено розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4

В іншій частині рішення не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2016 року змінити, скасувавши їх в оскаржуваній частині.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення апеляційного суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в сумі платежу за один місяць.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: