Справа№592/5687/16-ц
Провадження №2/592/83/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю: секретаря судового засідання: Троценко Ю. Ю. ,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконанням зобовязань щодо придбання та встановлення дверей та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, -

В С Т А Н О В И В :

14.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконанням зобовязань щодо придбання та встановлення дверей, із змісту якого вбачається, що відповідно до ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Між ним та ФОП ОСОБА_4 (виконавець) був укладений договір щодо придбання та встановлення дверей у АДРЕСА_1, що підтверджується рахунком-фактурою від 29.10.2012 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 759. Згідно умов договору він сплатив виконавцю 8999 грн. в якості оплати вартості послуги щодо придбання та встановлення дверей в його квартирі. Однак, протягом більш ніж 6 місяців виконавець йому неодноразово обіцяв приступити до роботи, але робота виконана не була. В звязку з цим 16.04.2013 року виконавець надав йому розписку, в якій зобовязався повернути одержані кошти в сумі 8999 грн. та упущену вигоду в розмірі 17 % річних до 15.06.2013 року. Однак, на даний час він свої зобовязання щодо виконання робіт або повернення коштів не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що виконавець погодився на відшкодування упущеної вигоди в розмірі 17 % річних починаючи з 29.11.2012 року, саме такий відсоток підлягає стягненню з нього на підставі п. 2 ч. 2 ст. 21, ч. 2 ст. 625 ЦК України. Розмір упущеної вигоди за період з 29.11.2012 року по 15.06.2016 року становить 5423,56 грн. . Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до вимог ст. 258 ЦК України до даних вимог встановлена загальна позовна давність в розмірі 3 років. Всього збитки від інфляції, за період з 14.06.2013 року по 01.05.2016 року (3 роки, що передують зверненню до суду) становлять 7969,01 грн. . За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та процентів входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11) . Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі 6-42цс11) . Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та інфляційних збитків і відсотків ст. 625 ЦК України, які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобовязання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Ст. ст. 552, 625 ЦК України закріплюють принцип повного відшкодування збитків. Отже, збитки (прямі та упущена вигода) підлягають відшкодуванню з урахуванням офіційного індексу інфляції. Суди повинні враховувати, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, за своєю правовою природою також відрізняється від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобовязання передбачене ст. ст. 611, 623 ЦК України (узагальнення Верховного Суду України щодо аналізу практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві) . На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 130, 174, 209, 212 215, 218, 223 ЦПК України; ст. ст. 22, 624 625 ЦК України, ч. 5 ст. 10, ч. 3 ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів , він просив: 1. Стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1: - сплачені кошти за дверні блоки в сумі 8999 грн. ; - інфляційні збитки за порушення грошових зобовязань за період з 14.06.2013 року по 01.05.2016 року в сумі 7969,01 грн. ; - упущену вигоду в розмірі 17 % річних за період з 29.11.2012 року по 14.06.2016 року в сумі 5423,56 грн. . 2. Покласти на відповідача сплату судового збору (а. с. 2, 3) .

25.08.2016 року представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 надав зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, із змісту якої вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа № 592/5687/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист прав споживачів. У відповідності до ст. 123 ЦПК України відповідач має право предявити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємоповязані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Відповідно до ч. 3 ст. 123 ЦПК України вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду обєднуються в одне провадження з первісним позовом. Як зазначено у первісному позові 16.04.2013 року ФОП ОСОБА_4 надав позивачу розписку, в якій зобовязувався повернути останньому одержані кошти у сумі 8999 грн та упущену вигоду у розмірі 17 % річних. Строк виконання зазначався 15.06.2013 року. 29.10.2012 року у відповідності до рахунку-фактури був укладений договір поставки дверей та фурнітури до них. На підтвердження укладення договору позивачем була видана квитанція до прибуткового касового ордеру за № 759 від 29.10.2012 року, за яким відповідач дійсно сплатив 8999 грн. . У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тепер можна поглянути на розписку. Вона була видана 16.04.2013 року, саме в цей день жодних коштів не передавалося. Відповідач це сам підтверджує та жодного договору позики укладено не було, оскільки фактично даний правочин є удаваним, а удаваними, у відповідності до ст. 235 ЦК України, є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У відповідності до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У даному випадку взагалі був укладений договір поставки продукції, а саме: дверних полотен та фурнітури. А розписка як варіант укладення договору позики взагалі не має жодного правового наслідку в даній справі, оскільки коштів у борг ніхто не брав. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. На підставі ст. ст. 3, 29, 110, 118 120, 123, 124 ЦПК України; ст. ст. 235,1051 ЦК України, він просив: 1. Визнати розписку, що була видана 16.04.2013 року ФОП ОСОБА_4, в якій останні зобовязувався повернути одержані кошти у сумі 8999 грн та упущену вигоду у розмірі 17 % річних удаваним правочином. 2. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір (а. с. 23, 24) .

19.09.2016 року ОСОБА_1 надав заперечення на зустрічну позовну заяву, в якій він зазначив про те, що Ковпаківським районним судом м. Суми розглядається справа № 592/5687/16-ц за його позовом до ОСОБА_4 , який являється в даному випадку фізичною особою-підприємцем, про захист його прав як споживача. Приводом цього позову являється невиконання ОСОБА_4 своїх зобовязань переді ним щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей, які викладені у його розписці від 16.04.2013 року. За підписом ОСОБА_3 (представника ОСОБА_4 М.) з цього приводу до суду надійшла зустрічна позовна заява. В ній, з посиланням на ст. 235 ЦК України, він просить суд визнати вказану розписку ОСОБА_4 від 16.04.2013 року удаваним правочином. Слід зазначити, що ст. 235 ЦК України однозначно вказує на основну ознаку удаваного правочину він має на меті приховати інший правочин, який вчинено сторонами. В ст. 235 ЦК України зазначені правові наслідки удаваного правочину: 1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Однак, розписка ОСОБА_4 від 16.04.2013 року не має жодних ознак спроби приховання правочину, який було здійснено між ним і ОСОБА_1 щодо придбання та встановлення дверних блоків. В розписці прямо вказано, що він ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 при оформленні замовлення на дверні блоки гроші в сумі 8999,00 грн. (відповідно до рахунку № ЧП-000190 від 29.10.12 року) . Тобто, відповідач ОСОБА_4 у своїй розписці від 16.04.2013 року навпаки сам вказав на наявність того правочину, який є в даному випадку первісним. Отже, для застосування ст. 235 ЦК України щодо визнання цієї розписки удаваним правочином немає жодних підстав. Далі в згаданій розписці ОСОБА_4 взяв на себе нові зобовязання відносно термінів та умов повернення отриманих ним від ОСОБА_1 грошей замість поставки та встановлення дверних блоків. Отже, розписка ОСОБА_4 в даному випадку повністю підпадає під визначення новації згідно з ч. 2 ст. 604 ЦК України, яка зазначає, що зобовязання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами (новація) . Підписуючи цю розписку, ОСОБА_4 висловив своє волевиявлення про заміну первісного зобовязання щодо поставки та встановлення дверних блоків на нове зобовязання в виді повернення отриманих від нього грошей. Жодних доказів на підтвердження того, що розписка була надана ОСОБА_4 під тиском чи внаслідок обману з його боку, не існує, тому їх не було та не може бути надано суду в подальшому з його боку. Таким чином, розписка ОСОБА_4 від 16.04.2013 року повністю відповідає вимогам цивільного законодавства України, а невиконання ним, взятих в ній на себе зобовязань, є законною підставою для позову ОСОБА_1 до нього. Він вважає за необхідне окремо зазначити про те, що він неодноразово намагався вирішити питання повернення ОСОБА_4 грошей на добровільній основі без судового розгляду. Однак, такі спроби не дали позитивного результату внаслідок неодноразового невиконання ним усіх домовленостей з цього приводу, у тому числі і про зустрічі. На основі викладеного, він просив суд: 1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 щодо визнання удаваним правочином його розписки від 16.04.2013 року відмовити повністю у звязку з необґрунтованістю. 2. Розглянути і задовольнити в повному обсязі його первісний позов до ОСОБА_4 щодо виконання ним зобовязань, які викладені в його розписці від 16.04.2013 року, та вимог діючого законодавства (а. с. 30, 31) .

20.09.2016 року представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми розглядається цивільна справа № 592/5687/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист прав споживачів. У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. З інформації, що надав позивач строк початку вимоги виконання, щодо зобовязання починається з 29.11.2012 року, тому строк позовної давності у 3 роки є пропущений. Ст. 258 ЦК України передбачає позовну давність в один рік, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) . Позовна давність у відшкодування штрафу у вигляді 17 % річних закінчилась 16.04.2014 року. Ст. 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 258, 261, 267 ЦК України, він просив: 1. Відмовити у позові у звязку з закінченням строку позовної давності у 3 роки. 2. Відмовити у вимозі, щодо стягнення упущеної вимоги у вигляді 17 % річних у звязку з закінченням строку позовної давності в один рік (а. с. 33) .

04.10.2016 року ОСОБА_1 надав заперечення на заяву відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності, в якій він зазначив про те, що Ковпаківським районним судом м. Суми розглядається справа № 592/5687/16-ц за його позовом до ОСОБА_4 , який являється в даному випадку фізичною особою-підприємцем, про захист його прав як споживача. Позов до суду подано ним у звязку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобовязань щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей, які викладені у його розписці від 16.04.2013 року. 20.09.2016 року від імені ОСОБА_4 , але не за його власним підписом, а за підписом ОСОБА_3 (представника ОСОБА_4 М.) до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. Слід зазначити, що довіреність ОСОБА_4 щодо представлення його інтересів у суді, яка надана ОСОБА_3 , не передбачає права підпису останнім документів, які оформляються від імені ОСОБА_4 . У звязку з цим зазначена заява може бути повернута судом без розгляду як така, що оформлена неналежним чином. Не зважаючи на вказане, по суті викладеного, у зазначеній заяві він вважає за необхідне повідомити суду наступне. По-перше, в цій заяві з посиланням на ч. 5. ст. 261 ЦК України відповідач ОСОБА_4 просить суд визнати пропущеним строк позовної давності. При цьому в заяві викладено посилання на абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України, в якому вказано, що за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. В той же час в розписці ОСОБА_4 від 16.04.2013 року говориться про те, що він зобовязується повернути отримані гроші у вказаній сумі (вісім тисяч девятсот девяносто девять) грн. 00 коп. в термін до 15.06.2013 року, при цьому зобовязується компенсувати ОСОБА_1 нанесені збитки (упущену вигоду) у вигляді банківського депозитного проценту в обсязі 17 % річних. Розрахунковим періодом являється часовий проміжок від 29.11.2012 року до моменту завершення розрахунків. Таким чином, розписка ОСОБА_4 від 16.04.2013 року однозначно визначає строк виконання його зобовязань 15.06.2013 року. Тому в даному випадку судом повинен бути застосований абз. 1 ч. 5. ст. 261 ЦК України, в якому вказано, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки позовна заява ним подана до суду 14.06.2016 року, то строк позовної давності, визначений ЦК України, у таких випадках рівним 3 роки, не є пропущеним. По-друге, в поданій заяві стверджується про те, що позивач за первісним позовом надав суду інформацію щодо дати 29.11.2016 року як терміну початку вимоги виконання зобовязання ОСОБА_4 . Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки він такої дати як терміну початку вимоги виконання зобовязання ОСОБА_4 не вказував у жодному із документів, що були ним надані суду з початку розгляду справи. Згадана дата вказується самим відповідачем ОСОБА_4 у розписці у якості терміну початку нарахування 17 % річних і до терміну виконання ним своїх зобовязань не має відношення. По-третє, в заяві з посиланням на ст. 258 ЦК України відповідач ОСОБА_4 просить суд визнати пропущеним строк позовної давності в 1 рік щодо відшкодування 17 % річних, що він розглядає як штраф. При цьому він вважає, що термін такого відшкодування сплив 16.04.2014 року. Однак ч. 2 ст. 625 ЦК України вказує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки 17 % річних вказано у розписці ОСОБА_4 власноручно, то це ні в якому разі не може розглядатися як штраф і таке його зобовязання підлягає безумовному виконанню у відповідністю з ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, для задоволення судом викладених у заяві ОСОБА_4 прохань немає законних підстав. На підставі вищевикладеного він просив: 1. В задоволенні заяви про застосування строків позовної давності ОСОБА_4 відмовити повністю у звязку з необґрунтованістю. 2. Розглянути та задовольнити в повному обсязі його первісний позов до ОСОБА_4 щодо виконання ним зобовязань, які викладені в його розписці від 16.04.2013 року, та вимог діючого законодавства (а. с. 36, 37) .

16.11.2016 року ОСОБА_1 надав доповнення до позовної заяви про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконання зобовязань щодо придбання та встановлення дверей (відносно відшкодування моральної шкоди) , в якій він зазначив про те, що Ковпаківським районним судом м. Суми розглядається справа № 592/5687/16-ц за його позовом до ОСОБА_4 , який являється в даному випадку фізичною особою-підприємцем, про захист його прав як споживача. Позов до суду подано ним у звязку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобовязань щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей, які викладені у його розписці від 16.04.2013 року. Зазначене невиконання ОСОБА_4 своїх зобовязань переді ним призвело не тільки до його матеріальних збитків, а також завдало йому і моральної шкоди. Ця шкода полягає в наступному. По-перше, у звязку з непоставкою відповідачем ОСОБА_4 дверних блоків впродовж тривалого часу виникла певна затримка з проведенням ремонту квартири, що викликало цілий ряд незручностей та додаткового морального навантаження на нього окрім повязаних з цим матеріальних втрат, які складно підрахувати. По-друге, впродовж всього часу спілкування щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей відповідач ОСОБА_4 вдавався до обманів. Вперше це була його заява про повну зупинку виробництва у виробника дверей фабрики Термінус (м. Вінниця) на строк більше місяця у звязку з новорічними та різдвяними канікулами 2012-2013 років. Насправді такої зупинки не було, зрозумілого пояснення факту такого обману відповідач ОСОБА_4 не надав. Наступним випадком була його обіцянка про доставку дверей о 18 годині в один з днів на початку 2013 року після низки зустрічей і телефонних розмов з ним. Для перенесення дверей ним були спеціально запрошені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак, ні в той день, ні в подальшому двері поставлені не були. Разом з тим після 18 години в той день відповідач ОСОБА_4 декілька разів запевняв його про те, що він незабаром приїде з дверима. В подальшому в той день і надалі впродовж деякого часу він взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. Відновити спілкування з ним вдалося тільки завдяки його наполегливим його пошукам. Під час спілкування цього разу відповідач ОСОБА_4 не захотів пояснювати причини такої своєї поведінки, від виконання своїх зобовязань щодо поставки дверей відмовився та заявив про повернення йому грошей в найкоротцшй строк. Однак, ці зобовязання він виклав у формі розписки від 16.04.2013 року тільки після низки телефонних розмов і зустрічей з ним, у тому числі, і за участі сторонньої особи ОСОБА_7 , який може бути запрошений у якості свідка у разі відповідного рішення суду. Цьому також передувало його попередження про вимушене можливе звернення з цього приводу до міліції. Але як виявилось в подальшому відповідач ОСОБА_4 і ці свої зобовязання не збирався виконувати. Через декілька місяців після того як сплив термін повернення грошей у відповідності з розпискою і після неодноразових телефонних розмов на цю тему відповідач ОСОБА_4 погодився на зустріч за участі з його боку також юриста Демченка О. О. . Це відбувалося орієнтовно вже на початку 2014 року. Однак, на цю зустріч відповідач ОСОБА_4 не зявився, хоча підтверджував особисте прибуття ще протягом більше чим однієї години після призначеного часу зустрічі. В подальшому він перестав відповідати на телефонні дзвінки. Спілкування з ним вдалося відновити тільки через тривалий час, воно знову звелося до обіцянок щодо повернення грошей, які не виконувались. Така поведінка відповідача ОСОБА_4 продовжувалась і надалі, вона неодноразово призводила до його нервового перенапруження внаслідок того, що принижувала його людську гідність. По-третє, його спроби спонукання відповідача ОСОБА_4 до виконання ним своїх зобовязань щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей потребували багаторазових розмов і зустрічей з ним. Зокрема, незадовго перед зверненням до суду він попередив про нього відповідача ОСОБА_4 та в черговий раз запропонував зустріч, під час якої запропонував йому виконати свої зобовязання, що викладені у його розписці від 16.04.2013 року, на добровільній основі без судового розгляду. Він відмовився виконувати ці зобовязання в повному обсязі, визнаючи їх тільки частково в частині повернення 8999 грн. . Таким чином, всі ці численні випадки обману та зволікань з боку відповідача ОСОБА_4 окрім матеріальних затрат потребували його додаткових зусиль, відволікання від інших справ, змін життєвих планів і других подібних дій, що негативно впливали на якість його життя. По-четверте, в червні 2015 року він переніс інфаркт міокарду, що потребувало невідкладного тривалого стаціонарного лікування. Проходить лікування наслідків цієї хвороби і нині до поточного моменту. Він вважає, що до такого значного погіршення стану його здоровя протягом останнього часу частково призвели дії відповідача ОСОБА_4 . Таким чином, наведене дає всі підстави вважати, що йому завдано моральної шкоди, яка у відповідністю зі ст. 23 ЦК України підлягає відшкодуванню. Зокрема в ній зазначено про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнає у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Він вважає, що заподіяна йому моральна шкода повинна бути компенсована грішми. Відносно розміру відшкодування в ст. 23 ЦК України зазначене про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних ти душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи викладене, він вважаю, що грошове відшкодування завданої йому моральної шкоди в обсязі 5000 (пять тисяч) грн. буде враховувати ступінь вини відповідача ОСОБА_4 та відповідати вимогам і розумності, і справедливості. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, він просив: 1. Допитати у якості свідка ОСОБА_7 . 2. Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь додатково до суми зазначеної у позовній заяві грошове відшкодування завданої йому моральної шкоди в обсязі 5000 (пять тисяч) грн.(а. с. 43 45) .

16.11.2016 року ОСОБА_1 надав доповнення до позовної заяви про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконання зобовязань щодо придбання та встановлення дверей (відносно додаткового стягнення інфляційних збитків та упущеної вигоди) , в якій він зазначив про те, що Ковпаківським районним судом м. Суми розглядається справа № 592/5687/16-ц за його позовом до ОСОБА_4 , який являється в даному випадку фізичною особою-підприємцем, про захист його прав як споживача. Позов до суду подано ним у звязку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобовязань щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей, які викладені у його розписці від 16.04.2013 року. Під час першого судового засідання за підписом ОСОБА_3 (представника ОСОБА_4 М.) суду була надана зустрічна позовна заява. В ній з посиланням на ст. 235 ЦК України він просить суд визнати вказану розписку ОСОБА_4 від 16.04.2013 року удаваним правочином. Згодом 20.09.2016 року від імені ОСОБА_4 , але не за його власним підписом, а за підписом ОСОБА_3 (представника ОСОБА_4 М.) до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. На вказані заяви ним було надано суду аргументовані заперечення з посиланням на відповідні статті ЦК України. Цими запереченнями доведено, що заяви відповідача не ґрунтуються на діючому законодавстві й являють собою свідоме затягування розгляду справи по суті. Внаслідок такого затягування впродовж тривалого часу додатково до термінів, обумовлених позовною заявою та розрахунками упущеної вигоди та збитків від інфляції, які надані ним суду в якості додатків до позовної заяви, залишаються невиконаними зобовязання відповідача ОСОБА_4 , що містяться у його розписці від 16.04.2013 року. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 130,174, 209, 212 215, 218, 223 ЦПК України; ст. ст. 22, 624 625 ЦК України; ч. 5 ст. 10, ч. 3 ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів , він просив: 1. Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь додатково до суми, зазначеної у позовній заяві, інфляційні збитки за порушення грошових зобовязань за період з 01.05.2016 року (включно) по 30.10.2016 року (включно) у сумі 700 (сімсот) грн. 38 коп. . 2. Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь додатково до суми, зазначеної у позовній заяві, упущену вигоду в розмірі 17 % річних за період з 15.06.2016 року (включно) по 20.11.2016 року (включно) у сумі 666 (шістсот шістдесят шість) грн. 42 коп. (а. с. 49, 50) .

23.12.2016 року представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 надав заяву про залишення без розгляду позовної заяви, в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми розглядається цивільна справа № 592/5687/16-ц за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним. Відповідно до ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. В звязку із вищенаведеним, керуючись ст. ст. 27, 207 ЦПК України, він просив залишити без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним (а. с. 66) .

27.01.2017 року ОСОБА_1 надав доповнення до позовної заяви про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконання зобовязань щодо придбання та встановлення дверей (відносно додаткового стягнення інфляційних збитків та упущеної вигоди) , в якій він зазначив про те, що Ковпаківським районним судом м. Суми розглядається справа № 592/5687/16-ц за його позовом до ОСОБА_4 , який являється в даному випадку фізичною особою-підприємцем, про захист його прав як споживача. Позов до суду подано ним у звязку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобовязань щодо поставки та встановлення дверних блоків, а згодом щодо повернення грошей, які викладені у його розписці від 16.04.2013 року. Під час першого судового засідання за підписом ОСОБА_3 (представника ОСОБА_4 М.) суду була надана зустрічна позовна заява. В ній з посиланням на ст. 235 ЦК України він просить суд визнати вказану розписку ОСОБА_4 від 16.04.2013 року удаваним правочином. Згодом 20.09.2016 року від імені ОСОБА_4 , але не за його власним підписом, а за підписом ОСОБА_3 (представника ОСОБА_4 М.) до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. На вказані заяви ним було надано суду аргументовані заперечення з посиланням на відповідні статті ЦК України. Цими запереченнями доведено, що заяви відповідача не ґрунтуються на діючому законодавстві і являють собою свідоме затягування розгляду справи по суті. Під час чергового судового засідання, яке відбулося 12.12.2016 року, представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з проханням про відкликання зустрічної позовної заяви та заяви про застосування строків позовної давності. Оскільки при цьому він не надав суду письмової заяви про це за підписом відповідача, а сам відповідач в черговий раз на судовому засідання був відсутній, то суд був вимушений відкласти розгляд справи до 26.12.2016 року, а згодом до 27.01.2017. Таким чином, в черговий раз з вини відповідача та його представника розгляд справи було перенесено. Отже, внаслідок затягування відповідачем та його представником розгляду справи впродовж тривалого часу додатково до термінів, обумовлених позовною заявою та розрахунками упущеної вигоди і збитків від інфляції, які надані ним суду в якості додатків та доповнення до позовної заяви, продовжують залишатися невиконаними зобовязання відповідача ОСОБА_4 , що містяться у його розписці від 16.04.2013 року. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 130, 174, 209, 212 215, 218, 223 ЦПК України; ст. ст. 22, 624 625 ЦК України; ч. 5 ст. 10, ч. 3 ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів , він просив: 1. Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь додатково до суми, зазначеної у позовній заяві, та в доповненні до неї від 14.11.2016 року інфляційні збитки за порушення грошових зобовязань за період з 01.11.2016 року (включно) по 31.12.2016 року (включно) у сумі 479 (чотириста сімдесят девять) грн. 88 коп. . 2. Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь додатково до суми, зазначеної у позовній заяві, та в доповненні до неї від 14.11.2016 року упущену вигоду в розмірі 17 % річних за період з 21.11.2016 року (включно) по 26.01.2017. (включно) у сумі 280 (двісті вісімдесят) грн. 82 коп. (а. с. 71, 72) .

У відкритому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 позов підтримали з урахуванням доповнень, надали дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та в доповненнях до позовної заяви. Просили позов задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

У відкритому судовому засіданні представник відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 позов не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним в запереченні проти позову. Зустрічний позов просив залишити без розгляду.

В судове засідання відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не зявився. Про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Відтак суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у його відсутність, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 2 ст. 158, ч. 2 ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представник за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 , представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 , дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Судовим розглядом було встановлено, що 29.10.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 був укладений договір поставки дверей та фурнітури до них, що підтверджується рахунком-фактурою від 29.10.2012 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 759 від 29.10.2012 року (а. с. 7, 8) .

16.04.2013 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 за оформлення замовлення на дверні блоки гроші в сумі 8999,00 грн. (згідно рахунку № ЧП-000190 від 29.10.2012 року) . З обєктивних причин замовлення не могло бути виконане. Зобовязується повернути отримані гроші в зазначеній сумі (вісім тисяч девятсот девяносто девять) грн. 00 коп. В строк до 15.06.2013 року. При цьому зобовязується компенсувати ОСОБА_1 заподіяну шкоду (упущену вигоду) у виді банківського депозитного відсотка в розмірі 17 % (річних) . Розрахунковим періодом є часовий проміжок від 29.11.2012 року до моменту закінчення розрахунку (а. с. 6) .

Отже, 16.04.2013 року між сторонами відбулася новація, тобто за домовленістю сторін борг, що виник із договору поставки, був замінений позиковим зобовязанням. Тобто сторони здійснили новацію у розумінні ст. 604 ЦК України щодо зобовязань за договором поставки дверних блоків та замінили первісне зобовязання про поставку дверних блоків на позикове зобовязання.

Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 604 ЦК України зобовязання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами (новація) . Новація припиняє додаткові зобовязання, повязані з первісним зобовязанням, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки принцип свободи договору є одним з основних принципів зобовязальних правовідносин, сторони вправі припинити існуюче між ними зобовязання за домовленістю. Укласти договір про припинення зобовязання сторони можуть як до початку виконання зобовязання, так і в процесі його виконання. Одним із способів припинення зобовязання за домовленістю сторін є новація зобовязання або заміна первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами. Новацію характеризують наступні ознаки: наявність взаємної згоди сторін щодо припинення дії попереднього зобовязання та щодо умов нового зобовязання; наявність умови про припинення попереднього зобовязання; припинення всіх додаткових зобовязань; виникнення між тими ж особами нового зобовязання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання. У випадку новації сторони шляхом заміни предмета чи способу виконання зобовязання припиняють його і створюють нове. За загальним правилом підписання договору про новацію припиняє не тільки основне зобовязання, але й інші додаткові зобовязання, повязані із основним. Причому таке припинення має місце автоматично, незалежно від вказівки на це в договорі. А для того щоб залишити додаткове зобовязання чинним, сторони мають прямо зазначити про це в договорі про новацію або погодити це будь-яким іншим чином.

Згідно ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням. Заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. тя 1047 цього Кодексу) .

Дана норма закріплює правило, яким передбачено можливість новації у позикове зобовязання іншого боргу. Новація це спосіб припинення зобовязання за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК України. В окремих випадках створення позикового зобовязання шляхом новації іншого боргу є більш ефективним способом виконання первісного зобовязання. Наприклад, при поставці товару постачальник не поставив товар і бажає відстрочення повернення платежу за непоставлений товар. Сплачені кошти і будуть становити предмет позики. Юридичною підставою договору позики, що виникає при новації, буде угода сторін про припинення первісного зобовязання. Тому дійсність нового договору залежить від дійсності первісного. Якщо первісний договір визнається недійсним, то недійсним стає і договір позики, що його замінив. Найчастіше метою новації боргу, що виник, наприклад, з договору поставки, у позикове зобовязання вчиняється з метою встановлення відсотків на неповернуту суму боргу. Це робиться у звязку з тим, що сам договір поставки не передбачає нарахування відсотків на суму боргу.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Дана норма передбачає форму договору позики. Відповідно до цієї статті письмова форма договору є обовязковою в одному з двох наступних випадків: 1) якщо позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми договору; 2) якщо сума договору перевищує в десять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. В разі недотримання письмової форми договору позики у вказаних випадках договір вважається дійсним. Відповідно до ст. 218 ЦК України, при розгляді справи у суді не допускається посилання на показання свідків в підтвердження договору позики. Наявність договору позики може бути доведена показаннями сторін договору, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. В будь-якому разі, недотримання письмової форми договору позики у вказаних випадках не тягне за собою визнання договору недійсним, а тільки ускладнює для зацікавленої сторони довести наявність тих чи інших договірних умов. Дана стаття закріпило правило, яке вже давно існує в судовій практиці. Як правило у відносинах між фізичними особами позичальник під час отримання речей або грошових коштів від позичальника видає останньому розписку про отримання визначеної кількості майна або грошей. В розписці також вказуються термін повернення грошей або речей позикодавцю, а також відсоток за користування одержаними коштами. Розписка не замінює сам договір позики і не є письмовою формою договору позики. Однак розписка є важливим документом, який може підтвердити існування договору позики, розмір фактично одержаних майна або грошей, а також розмір плати за користування позикою. Переважна судова практика Верховного Суду України свідчить про те, що при наявності оригіналу розписки у позикодавця та предявлення останнім позовних вимог до позичальника про повернення майна або грошових коштів такі позовні вимоги задовольняються.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Тобто, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) , тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві.

Тобто, за таких підстав позивач ОСОБА_1 мав б звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, а не про захист прав споживачів, враховуючи ту обставину, що зобовязання за договором поставки дверних блоків припинилися за взаємною згодою сторін, а натомість виникли позикові зобовязання, внаслідок здійснення новації між сторонами.

Також суд бере до уваги положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду № 5 від 12.06.2009 року, із змісту якого вбачається, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, суд повинен зясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач) , підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав) , суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий) . Тобто, на думку суду, в даному випадку предмет позову (вимога) , визначений позивач, не відповідає підставам позову (обґрунтуванню) .

Таким чином, оскільки позивачем було обрано невірний спосіб захисту цивільних прав, які він вважає порушеними; оскільки суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж то, що позивач зазначив в позовній заяві, відтак суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконанням зобовязань щодо придбання та встановлення дверей, слід відмовити.

Зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, слід залишити без розгляду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача в порядку ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів в звязку з несвоєчасним виконанням зобовязань щодо придбання та встановлення дверей відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков