Справа № 428/8076/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Бондаренко І.С.,

представника заявника ОСОБА_1,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в якій просить встановити факт її вимушеного переселення у вересні 2015 року з окупованої території Луганської області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.

В судовому засіданні судом було поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі.

Заявник надала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник заявника поклалася на розсуд суду у вирішенні питання щодо закриття провадження у справі.

Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та про вирішення справи на розсуд суду.

Заінтересована особа Російська Федерація про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, згоди на участь у цій справі та згоди на відмову від судового імунітету через Посольство Російської Федерації в Україні до суду надано не було.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши думки осіб, які беруть участь у справі, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом під час вирішення питання про відкриття провадження у справі надсилалися запити до Посольства Російської Федерації в Україні через Міністерство закордонних справ України із пропозицією висловити однозначну письмову згоду або незгоду на залучення Російської Федерації в якості заінтересованої особи до участі у справі, а також із пропозицією висловити однозначну письмову згоду або незгоду на відмову Російської Федерації від судового імунітету в суді України по цій справі.

Жодної відповіді на ці запити Посольством Російської Федерації в Україні до суду не надавалося, що підтверджується відповідями Міністерства закордонних справ України.

Отже, з боку Російської Федерації відсутня згода на залучення Російської Федерації в якості заінтересованої особи до участі у справі, а також відсутня згода на відмову Російської Федерації від судового імунітету в суді України по цій справі.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 26 ЦПК України заінтересована особа, є особою, яка бере участь у справі. Тобто, заінтересована особа є особою, що має матеріально-правовий і процесуальний інтерес по справі, захищає під час розгляду справи свої інтереси. Рішення суду породжує безпосередні підстави для створення, зміни або припинення певних прав чи обов'язків цих осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, в тому числі, відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно із ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

В пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 вказано, що відповідно до норм міжнародного права акредитуюча держава може відмовитися від імунітету дипломатичних агентів щодо цивільної або адміністративної юрисдикції, і така відмова має бути чітко висловлена (стаття 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року).

У зв'язку із цим суди повинні мати на увазі, що пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно згідно з частиною першою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України (діє принцип абсолютного чи функціонального (обмеженого) судового імунітету).

Згідно із пунктом 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-754/0/4-13 у справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет.

Тобто, залучення іноземної держави до участі у будь-якій справі на території України в будь-якому процесуальному статусі учасника із матеріально-правовим інтересом (сторона, заінтересована особа, третя особа, боржник у наказному провадженні) має відбуватися виключно з її однозначної згоди на це. У разі, якщо така згода не була надана і предметом справи є оцінка будь-яких дій чи бездіяльності іноземної держави, то в такому випадку справа не може розглядатися в суді України в порядку цивільного судочинства, а отже у її відкритті має бути відмовлено, або ж справа має бути закрита, якщо провадження у справі вже було відкрито.

Вказана позиція суду обґрунтовується не тільки вищенаведеними розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а й нормами статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами міжнародних договорів та нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення, не висловлювалися застереження, в тому числі щодо Російської Федерації.

Також вищевказана позиція суду обґрунтовується тим, що у міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності. Це означає, що жодна з них без відповідної згоди не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном, встановлювати юридичні факти щодо дій або бездіяльності іншої держави. Такий статус характеризується як par in parem non habet imperium - рівний над рівним не має влади.

У міжнародній теорії та практиці розрізняють декілька видів державного імунітету: 1) судовий; 2) від попереднього забезпечення позову; 3) від примусового виконання рішення; 4) майновий (власності). Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави (par in parem non habet jurisdictionem - рівний над рівним не має юрисдикції), тобто в неможливості участі іноземної держави без її явно вираженої згоди в будь-якій судовій справі, яка є предметом розгляду національного суду іншої держави та в якій буде надаватися оцінка діям або бездіяльності іноземної держави.

При цьому застосування імунітету не означає відмови у доступі до правосуддя. Держава може бути учасником справи у своїх національних судах або в міжнародних судових установах, які мають відповідну компетенцію. В судах іншої держави держава може бути учасником справи тільки з її явно вираженої згоди.

Посилання заявника на статтю 148 Конвенції про захист прав населення під час війни є повністю неспроможними, адже вказана стаття встановлює заборону звільнення від відповідальності Високих Договірних Сторін за певні серйозні порушення. В цій справі не вирішується питання про притягнення Російської Федерації чи її посадових осіб до будь-якого виду відповідальності (цивільної, кримінальної, тощо), адже таке питання в залежності від виду відповідальності може вирішуватися лише в порядку позовного цивільного провадження, або в порядку кримінального провадження, або в порядку особливого міжнародного судового провадження.

Отже, закриття провадження у цій справі не порушує та не стосується статті 148 Конвенції про захист прав населення під час війни, тобто не звільняє Російську Федерацію чи її посадових осіб від будь-якого виду відповідальності за порушення Конвенції про захист прав населення під час війни, якщо наявність таких порушень буде доведена в належному порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючі вищевикладені обставини, норми Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», рекомендаційні розяснення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК, адже не підлягають розгляду в судах України в порядку цивільного судочинства заяви про встановлення юридичних фактів дій або бездіяльності іноземних держав без згоди таких держав.

Керуючись ст.ст. 205, 206, 210, 293, 294 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

На підставі пункту 1 частини 1 статті 205 Цивільного процесуального кодексу України закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація.

Розяснити заявнику, що іноземна держава може бути учасником справи про встановлення факту її дій або бездіяльності, що мають юридичне значення, у своїх національних судах або в міжнародних судових установах, які мають відповідну компетенцію. В національних судах іншої держави такі факти можуть встановлюватися лише з явно вираженої згоди іноземної держави.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.Б. Баронін