Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Костіні Р.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільно зведену будівлю,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із позовом до відповідача про визнання права власності на самовільно збудовану нежитлову прибудову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками в рівних частинах земельної ділянки та житлового будинку за адресою: м.Маріуполь, вул. Брестська 77 на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинку від 29.04.2011 року. При цьому для власних потреб вони на вказані земельній ділянці самовільно збудували нежитлову прибудову літ.А1-1 площею 56,7 кв.м. без отримання відповідного дозволу. Натомість вони не порушили жодних будівельних норм та правил при будівництві такої прибудови. Відповідно до відповіді Управління державного архутектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради прийняття в експлуатація житлової прибудови на цей час неможливе. Просила визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожним на самовільно зведену нежитлову прибудову літ.А1-1 площею 56,7 кв.м., розташовану по вул.Брестській, 77 в м.Маріуполі та ввести її до складу домоволодіння.

Представник позивачів ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та надали пояснення, аналогічні, викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, проти позову заперечував, посилаючись на те, що прибудова не є тим самовільним будівництвом, яке передбачене вимогами ст. 376 ЦК України, за якою право власності може бути визнане лише на новозбудоване майно. Для прийняття в експлуатацію такої прибудови діяв Порядок № 79, який на теперішній час втратив чинність. Вважав, що позивачами невірно обраний спосіб захисту їх прав, а тому в задоволенні позову просив відмовити.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

За матеріалами справи було встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2011 року та договору купівлі-продажу будинку від 29.04.2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу в Донецькій області ОСОБА_6 та зареєстрованих в реєстрі за № 896 та 893 відповідно, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками в рівних частинах земельної ділянки та житлового будинку за адресою: м.Маріуполь, вул. Брестська 77, що також підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0906 га (державний акт серії ЯЕ №701736), та складається з житлового будинку літ А-1, житловою площею 32,1 кв.м., уборної літ.Б, огорожі №1-4, колодязю літ.К, замощення І, загальною площею 51,6 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок №77 по вул. Брестській в м.Маріуполі встановлено, що до вказаного житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була самовільно збудована нежитлова прибудова літ.А1-1 площею 56,7 кв.м.

На підставі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Однак право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі за текстом рішення Постанова Пленуму) вбачається, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст. ст. 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

На підставі ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, який визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Так за п. 11 Постанови Пленуму відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

При цьому на підстав п. 12 Постанови Пленуму, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Також суд зауважує, що за п. 27 Постанови Пленуму розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди відповідно до ст. ст. 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення ч. 5 ст. 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості здійснювалося відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений «Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79.

На підставі встановлених судом обставин справи та наведених керівних розяснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд дійшов висновку, що підстав для задоволення заявлених позовних вимог позивачів немає, оскільки ними було самочинно збудовано нежитлову прибудову до житлового будинку, який є власністю позивачів, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту, тобто без додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, оскільки право на забудову земельної ділянки реалізується її власником за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, що передбачено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Крім того не можна визнавати право власності на самочинно збудовану нежитлову прибудову, що є приналежним до основної речі (житлового будинку), оскільки в такому разі прийняття в експлуатацію прибудови має здійснюватися на підставі «Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт».

Також суд встановив, що позивачі звертались до управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради з питанням прийняття самовільно збудованою нею житлової прибудови до експлуатації, та відповідно до відповідей від 25.10.2016 року прийняття в експлуатацію на час відповіді не можливе, оскільки відсутній Порядок. Позивачам був розяснений п.10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудовану нежитлову прибудову.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що законних підстав для задоволення поданого позову про визнання за позивачами права власності на самочинно збудовану нежитлову прибудову немає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 181, 375, 376, 381 ЦК України, ст.ст. 26, 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.п. 7, 8, 9, 11, 12, 27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільно зведену будівлю, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко