АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5114/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/635/К/17 суддя Чайкін І.Б.
Категорія 21 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Євтодій К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки квартири недійсним.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки квартири недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з відповідачкою ОСОБА_3 вона перебуває в родинних стосунках, остання є матірю її племінника ОСОБА_5, який помер 15.01.2016 року.

У 2000 році вона та її брат, батько ОСОБА_5, успадкували майно, яке залишилося після смерті їх матері - ОСОБА_6, померлої 07.11.1999 року, та стали співвласниками квартири АДРЕСА_1, кожному по 1/2 частині. 01.03.2002 року позивач вирішила залишити про себе пам'ять, подарувавши свою 1/2 частки квартири ОСОБА_5. Після довготривалої хвороби у 2002 році вона стала інвалідом 2 групи. Вважає, що наявність цілого ряду хвороб і їх ускладнень на момент складання нею Договору дарування, як виявилось, привело до помилки, стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема правової природи цього правочину. У 2016 році після смерті племінника ОСОБА_5 від ОСОБА_3 та всієї родини вона дізналась, що остання претендує на всю квартиру, але вона хотіла передати частку спірної квартири племіннику ОСОБА_5 у власність після своєї смерті. Документ, який посвідчував би її волевиявлення не зберігся.

Просила суд: поновити їй строк звернення до суду за захистом свого права, визнавши причину пропуску поважною, визнати договір дарування від 17.06.2002 року 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне зясування обставин справи. Так, суд не зясував яким чином право власності на всю спірну квартиру зареєстровано 18.08.2001 року за племінником, якщо договір дарування був складений лише 01.03.2002 року, що сталося з другою половиною квартири, на кого вона оформлена. При цьому, позивач зазначає, що племінник не проживав у спірній квартирі, якою розпоряджалася його мати - відповідачка ОСОБА_3. також, суд не взяв до уваги стан здоровя позивача та її пенсійний вік, що на момент вчинення правочину вона страждала рядом тяжких захворювань та фактично не передавала племіннику спірного нерухомого майна, оскільки у неї було право власності лише на 1/2 частину. Про те, що ОСОБА_3 претендує на всю квартиру, позивач дізналася лише у 2016 року, а до цього вважала, що склала заповіт на імя племінника та її частка у квартирі перейде останньому після її смерті.

Позивач ОСОБА_2, будучи завчасно (02.02.2017 року) належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи за її апеляційною скаргою (а.с. 94), в судове засідання не з'явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору дарування від 01 березня 2002 року, позивач ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5, від імені якого діяла представник за довіреністю ОСОБА_3, прийняв в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, яка належала позивачці на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину, виданого Петрівською держнотконторою Кіровоградської області 18 вересня 2001 року та зареєстрованого у реєстрі за №2476.

15 січня 2016 року ОСОБА_5 помер та, відповідно до довідки Другої Криворізької державної нотаріальної контори, заяву про прийняття спадщини подала мати спадкодавця ОСОБА_3, інших заяв в спадковій справі немає ( а.с.34).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що оспорюваний правочин суперечить її внутрішній волі, й був укладений під впливом помилки.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, зібраним у справі доказам та узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно із ч.1 ст. 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, який був чинним на момент укладення оспорюваного договору, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що наміру дарувати племіннику ОСОБА_5 належну їй на праві власності частину квартиру вона не мала й при укладенні договору дарування вважала, що складає заповіт.

Відповідно до частини першої ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (Дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (Обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Встановлено, що договір дарування підписаний позивачкою ОСОБА_2 в присутності нотаріуса, що вказує про її обізнаність в укладенні договору дарування, а не заповіту.

Із змісту договору вбачається, що нотаріусом встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність.

Крім того, із змісту договору вбачається, що нотаріусом було роз'яснено дарувальнику ОСОБА_2 зміст договору дарування, визначений ст. 717 ЦК України, і вона була ознайомлена з природою договору дарування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_2 не довела, що при укладенні договору дарування вона помилялась щодо природи правочину, діяла під впливом помилки та не розуміла і не знала, що укладає договір дарування, оскільки позовні вимоги ґрунтуються лише на поясненнях самої позивачки та нею не надано жодних належних та допустимих доказів у порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності за ОСОБА_5 на спірну квартиру було зареєстровано раніше, ніж було укладено договір дарування, колегією суддів не приймаються до уваги, як такі, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги стан здоровя позивача та її пенсійний вік, колегією суддів відхиляються, оскільки позивачем не надано доказів, що в момент укладення оспорюваного правочину вона в силу свого похилого віку чи стану здоровя не могла усвідомлювати значення своїх дій.

Не приймаються до уваги й доводи апеляційної скарги про те, що фактично передача її частки квартири АДРЕСА_3 за договором дарування не відбулася, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 (обдарований) за життя вступив у розпорядження спірною квартирою та ніс витрати на її утримання (а.с. 44-53).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегіясуддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: