АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» та ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про визнання недійсним договору застави,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до ПАТ «БМ Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., в якому просив визнати недійсним Договір застави №505/020608 від 02.06.2008р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №13636.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 червня 2008 року було укладено оспорюваний договір, предметом якого є майнові права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_1, загальною площею 85,1 кв.м. Будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціальної сфери №1 (друга черга забудови), будівництво якого не завершено. Позивач вказував, що на момент укладення договору застави від 02.06.2008 стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не відносила майнові права до переліку предметів іпотеки, а тому вони і не могли бути передані в заставу (іпотеку), у зв'язку з чим договір має бути визнаний недійсним.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині підстави відмови у позові, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, у цій частині, порушення норм матеріального права, просив рішення змінити, виключивши з мотивувальної частини наступний висновок: «Таким чином, Закон України «Про іпотеку», який має застосовуватись до даних правовідносин у редакції на час їх виникнення, не відносив майнові права до предмету застави, а відтак ТОВ «БМ Банк» неправомірно отримало в заставу зазначені майнові права, що є підставою для висновку про невідповідність договору нормам чинного на момент його укладення законодавства». В іншій частині рішення суду просив залишити без змін.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, послався на те, що суд неправильно послався на норми права та помилково вказав, що договір застави не відповідав чинному на момент його укладання законодавству, оскільки сторони уклали договір не на підставі ЗУ «Про іпотеку», а на підставі ЗУ «Про заставу».

Справа № 760/10136/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3494/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Крім того, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подала і представник позивача, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, послалася на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що спірний договір було укладено з порушенням норм чинного на той момент законодавства, проте незаконно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. На думку апелянта, договір застави за своєю суттю є триваючим правовідношенням сторін, а тому строк позовної давності до даних правовідносин не може бути застосований з дати укладання договору.

Крім того, апелянт посилається на те, що строк позовної давності в будь-якому разі не може бути застосований, оскільки ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права тільки нещодавно, коли звернувся за правовою допомогою до юриста.

Представник позивача - Солона А.А. в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу та заперечувала проти апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача - ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги позивача.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦГІК України, у відсутності третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, поясненняпредставників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №505/020608, відповідно до якого останньому було надано кошти в розмірі 155 000 доларів США, зі сплатою 11,7 % річних з кінцевою датою повернення до 01 червня 2018 року (a.c. 9-11 ).

В забезпечення виконання виконання кредитного договору №505/020608 від 02 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №13636 (а.с. 16-19)

Предметом застави сторонами визначено майнові права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_1, загальною площею 85,1 кв.м. Будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціальної сфери №1 (друга черга забудови), будівництво якого не було завершено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами та не вказав причин пропуску, які суд міг би визнати поважними.

Колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, застосував норми матеріального та процесуального законодавства, які підлягали застосуванню, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції неправильно послався на норми права та помилково вказав, що договір застави не відповідав чинному на момент його укладання законодавству, оскільки сторони уклали договір не на підставі ЗУ «Про іпотеку», а на підставі ЗУ «Про заставу», виходячи з наступного.

Дійсно, між сторонами 02 червня 2008 року був укладений договір застави.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Положення ст.575 ЦК України визначають окремі види застави.

За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою.

Як вбачається з спірного договору, заставою є майнові права на недобудоване нерухоме майно, яке залишається у розпорядженні заставодавця.

Тобто, заставне майно, яке є предметом спірного договору сторін, є іпотекою.

Відповідно до ч.3 ст.575 ЦК України, правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Таким чином, враховуючи, що заставне майно в даному випадку є іпотекою, то дані правовідносини регулюються саме Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним для даних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Стаття 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» установлює, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України "Про іпотеку" щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Згідно зі статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи справу, правильно послався саме на Закон України «Про іпотеку» та зазначив, що Закон України «Про іпотеку», який має застосовуватись до даних правовідносин у редакції на час їх виникнення, не відносив майнові права до предмету застави, а відтак ТОВ «БМ Банк» неправомірно отримало в заставу зазначені майнові права, що є підставою для висновку про невідповідність договору нормам чинного на момент його укладення законодавства.

Отже, апеляційна скарга ПАТ «БМ Банк» задоволенню не підлягає, оскільки її доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Втім, необґрунтованою є і апеляційна скарга представника позивача, оскільки дійсно, позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами та не вказав причин пропуску, які суд міг би визнати поважними.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що до вказаних правовідносин не можна застосовувати строк позовної давності, оскільки правовідношення є триваючим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого праваабо про особу, яка його порушила.

Порушення сторонами вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) було допущено саме в момент укладення спірного договору, і саме в цей момент ОСОБА_1 повинно було знати про те, що в силу положень зазначеного Закону майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки.

Отже, в даному випадку, відповідно до заявлених вимог, порушення не є триваючим.

Щодо посилання апелянта на те, що позивачу не було відомо про порушення його права до тих пір, поки він не звернувся за правовою допомогою до юриста, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що необізнаність позивача із нормами чинного законодавства як на момент укладення договору, так і в подальшому, не може бути визнана судом поважною причиною пропуску ним строку позовної давності для звернення за захистом своїх прав, оскільки законодавством початок перебігу строку співвідносить не тільки з моментом коли особа дізналася про порушення свого права, а й з тим коли могла дізнатися.

Укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості отримати консультацію у фахівців у галузі права, проте такою можливістю не скористався.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. З ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надано належних доказів та обґрунтувань щодо поважності пропуску строку позовної давності, які б могли стати підставою для захисту його прав поза межами цього строку.

Таким чином, суд першої інстанції вірно визначився із правовідносинами сторін та правильно застосував норми матеріального і процесуального права під час розгляду справи.

Враховуючи викладене, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді