Справа №587/2254/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Моісеєнко О. М.
Номер провадження 22-ц/788/178/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВАБ») відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ВАБ», посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, тому банк, реалізовуючи своє право на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна у спосіб, передбачений договором іпотеки, просить звернути стягнення на іпотечну квартиру шляхом набуття на неї права власності. Проте суд передбаченого законом і договором права банку на задоволення вимог у обраний спосіб не врахував, як і не взяв до уваги, що такий спосіб захисту прав не заборонений законодавством, а його обмеження суперечить ст.ст. 55, 124 Конституції України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника банку Чуписа В.П., який підтримав доводи апеляційної скарги з зазначених у ній підстав, заперечення на скаргу представника відповідача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилається на те, що його права порушені неналежним виконанням кредитного договору відповідачем ОСОБА_4, а способом захисту порушених прав заявник обрав звернення стягнення на іпотечне майно у передбаченому та погодженому з відповідачем в іпотечному договорі порядку, а саме шляхом визнання права власності на іпотечну квартиру.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки укладеним іпотечним договором сторони погодили між собою позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, проте який не був реалізований і доказів про згоду відповідача на такий порядок та спосіб позивачем суду не надано, тому позовна вимога заявлена без дотримання процедури її здійснення, яка для суду також є обов'язковою, оскільки суд не перебирає на себе невластиві повноваження. Суд також вважав обраний позивачем спосіб захисту своїх прав неналежним.

З таким висновком колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2007 року між ПАТ «ВАБ» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав від банку 50000 доларів США зі строком повернення до 29 грудня 2023 року, сплатою 14% річних за користування кредитними коштами і щомісячною сплатою 176,75 грн. за обслуговування кредиту.

У забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань 29 грудня 2007 року між сторонами кредитного договору укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

11 березня 2008 року, 24 листопада 2008 року та 28 листопада 2008 року до кредитного та іпотечного договорів вносились зміни щодо процентної ставки, даних про державну реєстрацію предмета іпотеки, тощо (а.с. 23-25). Сторонами був погоджений та підписаний графік погашення кредиту (а.с. 26-28). Позичальник був повідомлений про сукупну вартість кредиту (а.с. 32-37).

Відповідач належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, тому на підставі заочного рішення Сумського районного суду Сумської області від 17 березня 2014 року з ОСОБА_4 на користь банку стягнута заборгованість, яка на час ухвалення рішення складала 577646,35 грн. (а.с. 66).

Звертаючись з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк вказує, що станом на 21 серпня 2015 року заборгованість за кредитним договором ОСОБА_4 складає 2092603,61 грн. та складається з боргу по кредиту - 45006,62 дол. США, по відсотках - 41587,91 дол. США, комісії - 11939,41 грн. та штрафу - 169214,82 грн. (а.с. 29-31, 121-123).

Таким чином, посилаючись на те, що боржник порушив виконання зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, позивач просить у рахунок погашення зазначеної суми боргу звернути стягнення на належну ОСОБА_4 двокімнатну квартиру шляхом визнання за банком права власності на це майно.

Право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у випадку невиконання позичальником зобов'язань за договором та умов іпотечного договору передбачене п. 2.7.6 кредитного договору, а право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому діючим законодавством та договором - п. 2.7.9 кредитного договору.

Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки, у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань в цілому або в частині, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Розділом 7 договору іпотеки визначений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Таким чином, положеннями іпотечного договору сторони узгодили право банку задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому, викладене в Розділі 7 іпотечного договору застереження є договором про позасудовий порядок задоволення забезпечених іпотекою вимог банку, на умови якого відповідач погодився.

Відповідно до п. 7.4.1 іпотечного договору умовами переходу до іпотекодержателя права власності на іпотечне майно є набуття банком права звернення стягнення на предмет іпотеки. За цієї умови банк в односторонньому порядку приймає рішення про перехід права власності на іпотечне майно.

Підставою для реєстрації за банком права власності на іпотечне майно є іпотечний договір та письмове рішення про перехід до банку права власності на це майно.

Проте банк позасудовим порядком задоволення своїх вимог не скористався та, вважаючи, що реалізація такого способу у судовому порядку законом не заборонена, звернувся з даним позовом.

Частиною другою ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотеко-держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З урахуванням положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, може бути реалізований трьома способами, а саме: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначених вимог Закону України «Про іпотеку» та положень Цивільного кодексу України позивач не врахував, безпідставно вважаючи, що захист прав обраним ним способом відповідає вимогам закону та договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з вказаних вище підстав.

Посилання представника позивача на п.7.3 іпотечного договору, яким передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.7.2. цього договору, висновків суду не спростовують, оскільки позивач, обравши на свій розсуд позасудовий спосіб врегулювання цього питання, звернувся до суду, а не в порядку визначеному договором та законом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі ухвали апеляційного суду від 05 січня 2017 року ПАТ «ВАБ» відстрочено сплату судового збору у сумі 4019 грн. 40 коп. до ухвалення судового рішення у даній справі. Оскільки заявником апеляційної скарги зазначена сума судового збору не сплачена, тому вона підлягає стягненню на користь держави.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь держави 4019 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: