Справа № 2-3/11 Головуючий у І інстанції Устимчук М. Ю.
Провадження № 22-ц/780/68/17 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 47 10.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

10 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 липня 2013 року у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділення майна в особисту приватну власність, -

встановила:

Позивачка звернулась до суду з первісним позовом 30 травня 2007 року посилаючись на те, що з відповідачем ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя з відповідачем не склалося, він покинув родину , а тому просила суд здійснити розподіл майна, яке є спільною власністю подружжя.

В подальшому, на підставі ст.. 31 ЦПК України 21.05.2013 року позивачка ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги шляхом подачі заяви про уточнення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 скориставшись своїм правом передбаченим ст. 31 ЦПК України 02.08.2007 року подав зустрічний позов, де просив суд встановити факт не проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 з липня 2003 року, визнати особистою власністю майно набуте ним та придбане за особисті кошти за час окремого проживання з ОСОБА_3

В подальшому, на підставі ст. 31 ЦПК України 07.06.2013 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 подав уточнену позовну заяву, де значно зменшив розмір позовних вимог та просив суд розділити спільне майно порівну.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_4, визнано спільним майном подружжя 37 земельних ділянок та інші об'єкти нерухомого майна, які поділені між сторонами.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2, який не брав участь у справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначив, що під час розгляду вищезазначеного спору, об'єктом якого були, зокрема, земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2, суд безпідставно не перевірив правовий статус таких земельних ділянок та не встановив їх власника на момент розгляду справи, чим позбавив його - законного власника, права на судовий захист у межах цієї справи.

Також зазначив, що земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_3 НОМЕР_4 НОМЕР_5 НОМЕР_6 НОМЕР_7 та НОМЕР_8, що належать йому на праві власності, накладаються на земельні ділянки, що були виділені у власність позивачки рішенням суду першої інстанції.

Таким чином, станом на час розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення суду ОСОБА_2 був повноправним та законним власником вищевказаних земельних ділянок, проте суд не залучив його до участі у справі, чим, на його думку, порушено його права.

Крім того, зазначив, що тривалий час він не знав про існування цього спору, а дізнався лише після пред'явлення до нього та інших відповідачів позову про витребування земельних ділянок, розташованих у АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що під час розгляду справи суд вирішив питання про права, свободи та обов'язки ОСОБА_2, враховуючи наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд не вирішував питання щодо шести земельних ділянок із наступними кадастровими номерами: НОМЕР_3 НОМЕР_4 НОМЕР_5 НОМЕР_6 НОМЕР_7 та НОМЕР_8, власником яких є ОСОБА_2 Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд вирішив, в тому числі, питання щодо наступних земельних ділянок: НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Вищевказане дає підстави для критичної оцінки твердження заявника про те, що суд під час прийняття оскаржуваного рішення позбавив його, як власника земельних ділянок права на судовий захист, оскільки, як зазначено вище, оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання щодо власності ОСОБА_2

ОСОБА_2 не доведено того факту, що суд вирішив питання про його права, свободи чи обов'язки, а також про те, що вказане рішення потягне для нього несприятливі наслідки. Звернення ОСОБА_3 з іншим позовом до ОСОБА_2 не можна вважати несприятливим наслідком оскаржуваного рішення.

Крім того, ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції щодо поділу нерухомого майна подружжя та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на спірні земельні ділянки, вважаючи, що вони придбані ним після припинення шлюбно-сімейних стосунків. Такі вимоги ОСОБА_2 колегія суддів вважає незаконними, оскільки останнім обрано невірний спосіб захисту його прав та інтересів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять підстав, передбачених ст.. 309 ЦПК України , для скасування судового рішення, а тому не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 липня 2013 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

Матвієнко Ю.О.