Ухвала

іменем україни

8 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя про визнання незаконним наказу та визнання трудового договору безстроковим, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2003 року вона працює у Ніжинському державному університеті імені МиколиГоголя на різних посадах. З 1 листопада 2009 року обіймала посаду старшого лаборанта кафедри російської мови та перекладу, остання посада - асистент кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури. Наказом відповідача від 1 вересня 2014 року № 130-к їй дозволено працювати на 0,5 ставки посади асистента цієї кафедри з 1 вересня 2014 року по 4 липня 2015 року на умовах строкового трудового договору під час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

3 липня 2015 року відповідач видав наказ № 106-к, за яким її попереджено про недопущення до роботи з 5 липня 2015 року у зв'язку із закінченням строкового трудового договору. При цьому у наказі зазначено про те, що на період працевлаштування за нею зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Позивач вважала зазначений наказ незаконним, оскільки трудовий договір між сторонами може бути або припиненим або ж розірваним, а такої форми звільнення працівника з роботи, як попередження про його недопущення до роботи, не існує, а укладений з нею трудовий договір вважає безстроковим з тих підстав, що вона була прийнята на роботу до відповідача на умовах безстрокового трудового договору і укладати з нею строковий трудовий договір при переведенні на 0,5 посади асистента не було підстав, оскільки трудові відносини можуть тривати невизначений строк, та тому, що строковий трудовий договір неодноразово переукладався.

Крім того, позивач зазначала, що з наказом від 3 липня 2015 року № 106-к «Про попередження недопущення до роботи» вона була ознайомлена 3 липня 2015 року, але підпис свій не поставила, оскільки не погоджувалася з ним, та що фактично з 5 липня 2015 року на роботу не виходила, але заробітну плату до 4 жовтня 2015 року отримувала. З 5 жовтня 2015 року вона також на роботу не виходила і за отриманням трудової книжки, яка знаходилася у відповідача, не зверталася.

На запропоновану університетом роботу не погоджувалася, оскільки вона не влаштовувала її за кваліфікацією, а про оголошення конкурсу особисто її університет не повідомляв.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 просила визнати незаконним наказ відповідача від 3 липня 2015 року № 106-к «Про попередження недопущення до роботи» та визнати трудовий договір між нею та відповідачем таким, що укладений на невизначений строк.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 7 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення її позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пункт 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України виокремлює трудові договори, що укладаються на строк, визначений за погодженням сторін. Такі договори називають строковими.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що у 2009 року ОСОБА_5 була прийнята на посаду старшого лаборанта кафедри російської мови та перекладу Ніжинського державного університету імені МиколиГоголя, у вересні 2011 року була переведена на посаду асистента кафедри світової літератури та історії культури по 31 серпня 2012 року на умовах строкового трудового договору, а у вересні 2012 року їй було продовжено термін роботи на посаді асистента кафедри світової літератури та історії культури, про що свідчать записи у трудовій книжці позивача (а. с. 7-8).

Встановлено, що укладення ОСОБА_5 строкового трудового договору у 2011 році здійснено за її згодою, який в наступному не переукладався.

Наказом відповідача від 1 вересня 2014 року № 130-к їй було дозволено працювати на 0,5 посади асистента цієї кафедри з 1 вересня 2014 року по 4 липня 2015 року на умовах строкового трудового договору під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

3 липня 2015 року відповідач видав наказ № 106-к, згідно з яким її попереджено про недопущення до роботи з 5 липня 2015 року у зв'язку із закінченням строкового трудового договору. При цьому у наказі зазначено про те, що на період працевлаштування за нею зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

З зазначеним наказом та з пропозиціями про працевлаштування ОСОБА_5 було ознайомлено, проте вона відмовилася від працевлаштування, про що свідчать надані відповідачем докази та складені ним акти, яким суди відповідно до ст. ст. 60, 212, 303 ЦПК України надали належну оцінку.

Також встановлено, що за ОСОБА_5, яка не виходила на роботу протягом трьох місяців після закінчення строкового трудового договору, було збережено заробітну плату. Указане свідчить про дотримання відповідачем вимог ст. 184 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що чинним законодавством не встановлено чіткої форми попередження про недопущення до роботи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору, при необхідності дотримання вимог ст. 184 КЗпП України, тому виражене відповідачем у наказі від 3 липня 2015 року № 106-к попередження про недопущення ОСОБА_5 до роботи у зв'язку з закінченням строкового трудового договору не є підставою для визнання такого наказу незаконним. Після закінчення дії строкового трудового договору позивач на роботу не з'явилася, тобто трудові відносини між сторонами припинилися.

Такі висновки судів відповідають вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність вищенаведених висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає. М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий: Судді: