Провадження № 22ц/784/421/17 Суддя першої інстанції Лузан Л.В.
Справа№473/2522/16-ц
Категорія 23 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю позивачки - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним та застосування наслідків його недійсності,-

В С Т А Н О В И Л А:

18 серпня 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, який уточнили в подальшому, до ФОП ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежилого приміщення - будівельного складу по АДРЕСА_1 недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 7 грудня 2015 року між ними та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди зазначеного нерухомого майна, строком на три роки.

Проте, на укладення цього договору оренди ОСОБА_4 своєї згоди не надавав та не підписував цей договір.

Крім того, договір оренди не був нотаріально посвідчений, що свідчить про його нікчемність.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 7 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, та зобов'язати ОСОБА_3 повернути будівельний склад власникам.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ФОП ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4, ОСОБА_2 будівельний склад, який розташований по АДРЕСА_1. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 7 грудня 2015 року відмовлено. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 листопада 2007 року виконавчим комітетом Вознесенської сільської ради, належить по ? частки кожному будівельний склад, розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

7 грудня 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено в простій письмовій формі договір оренди, згідно з умовами якого позивачі передали відповідачу у платне користування дане нежиле приміщення загальною площею 308.3 кв.м строком на три роки (а.с.8-9).

Між тим, положеннями ст.ст. 793, 794 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Зі змісту ч. 3 ст. 640 ЦК України вбачається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

За правилами ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України нікчемний є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір оренди є нікчемним, оскільки був вчинений в письмовій формі та всупереч вимогам закону не був нотаріально посвідчений, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання такого правочину недійсним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Колегія суддів також вважає обґрунтованим з огляду на приписи ст. 216 ЦК України застосування районним судом за вимогою позивачів наслідків недійсності нікчемного правочину щодо повернення їм нерухомого майна, яке було предметом нікчемного договору оренди.

З матеріалів апеляційної скарги, змісту оскаржуємого судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи місцевим судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук