Провадження № 2/522/2790/17
Справа № 522/7931/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування інформації,

ВСТАНОВИВ

Позивач 06.05.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 06.10.2016 року (а.с.84), просив визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем, в інтервю Миколаївській обласній інтернет - газеті «ОСОБА_3 N1», розміщеному 22.04.2016 року в мережі Інтернет за адресою http://novosti-n.org/news/read/103745.html, та сайті https://www.youtube.com/watch?v=jAHN82WvXaY, під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?» відносно того, що він, ОСОБА_1, заволодів автомобілем відповідача «Toyota Camry» шахрайським методом та нічого не заплатив за цей автомобіль.

В обґрунтування позову відзначив, що 22.04.2016 року на інтернет-сайті Миколаївської обласної інтернет-газети «ОСОБА_3 N1» (http://novosti-n.org/news/read/103745.html) був опублікований матеріал під № 12395 та під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?» - бизнесмен обвинил прокурора в мошенничестве». Цей матеріал містить відеоролик, розміщений на інтернет-сайті https://www.youtube.com/ під назвою «ОСОБА_3 К; Предприниматель», з інтервю ОСОБА_2 (відповідача), який розповідає наступне: «у 2013 році я передав свій автомобіль прокурору району ОСОБА_1 на умовах того, що він заплатить кошти у розмірі 25 000 доларів до кінця 2013 року; по спливу часу, тобто під кінець 2013 року, ми зустрілися і я нагадав про необхідність виплатити суму або повернути машину, на що отримав відповідь, що необхідно почекати; пізніше, в 2014 році, ми знов зустрілися, і я теж нагадав цю проблему, і знову мені прокурор Наливайченко сказав що необхідно ще трішечки почекати поки він продасть свій старий автомобіль і владнає свої проблеми... пізніше ми зустрілися уже в 2015 році, і я теж нагадав, що необхідно повернути автомобіль або кошти за неї, однак прозвучало зі слів прокурора, що: «ОСОБА_4 ти бачив, щоб прокурори щось повертали? Машина моя і нічого я тобі не поверну.». Далі, відповідач продовжує казати: «за моїх розумінь, так як я це кваліфікую, це фактично частина 4 статті 190 «заволодіння чужим майном шахрайським методом», оскільки людина ні копійки не заплатила за даний транспортний засіб, катається, вважає, що вона прокурор і може собі дозволити більше ніж потрібно...».

Проте, позивач зазначає, що дані висловлювання відповідача, суть яких на його думку зводиться до того, що він заволодів автомобілем шахрайським шляхом і, зловживаючи службовим становищем, не бажає з відповідачем розраховуватись, не відповідають дійсності. Вказує, що 20.04.2013 року між ним та батьком відповідача ОСОБА_5, з яким у нього були дружні та довірчі стосунки, у м. Нова Одеса, Миколаївської області, був укладений усний договір купівлі-продажу, за яким батько відповідача передав позивачу у власність автомобіль «Toyota Camry», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузову JTNBK40K203044975, що був зареєстрований на імя його сина ОСОБА_2 (відповідача), який на той момент перебував у м. Одеса. Одночасно батько відповідача передав позивачу ключі від автомобілю та технічний паспорт на нього. Ціна автомобіля була узгоджена між ними у сумі, еквівалентній 25 000,00 дол. США, про строк оплати сторони не домовлялись. 22.04.2013 року під час зустрічі в м. Нова Одеса позивач передав ОСОБА_5 3000 доларів США. Наприкінці вересня 2013 року ОСОБА_1 передав йому, у присутності його дружини - ОСОБА_6, та дружини ОСОБА_5І - ОСОБА_7, 16 000,00 дол. США (які виручив від продажу власного автомобілю «Hyundai Santa Fe») та 16 000,00 грн. (які позичив у батька своєї дружини - ОСОБА_8). 02.12.2013 року позивач знову зустрівся зі ОСОБА_5 у м. Нова Одеса та передав йому, у присутності їх спільного знайомого ОСОБА_9, 32 000,00 грн., які позичив у двоюрідного брата своєї дружини ОСОБА_10. Отже, зазначив, що повністю розрахувався за автомобіль. Оскільки він з батьком відповідача мали дружні стосунки та повністю довіряли один одному, позивач не вимагав від нього ніяких розписок на підтвердження передачі грошей, однак факт передачі коштів можуть підтвердити свідки. Батько відповідача ОСОБА_5 просив позивача оформити реєстрацію автомобіля у 2014 році, щоб не сплачувати збір 13% до Пенсійного Фонду, оскільки у 2013 році він вже здійснив продаж іншого автомобіля, що також був зареєстрований на імя його сина - відповідача. Однак несподівано ОСОБА_5 помер через хворобу у січні 2014 року. Позивач зазначив, що з відповідачем вперше познайомився у серпні 2013 року на святкуванні дня народження батька відповідача, вдруге бачився з ОСОБА_2 у січні 2014 року на похороні його батька; в подальшому двічі зустрічався з ним у 2014 та 2015 роках, проте відповідач не висловлював ніяких претензій з приводу розрахунку за автомобіль, не вчиняв ніяких дій для вирішення спору (подання позову до суду тощо), так як на думку позивача відповідач достеменно знає, що він ОСОБА_1 повністю розрахувався з батьком відповідача за вказаний автомобіль. Позивач вказав, що відповідач не надав належних доказів на спростування того, що він розрахувався за спірний автомобіль. Також, відповідач не надав доказів в підтвердження того, що у них були зустрічі та розмови з приводу покупки автомобіля. З посиланням на те, що автомобіль «Toyota Camry», був переданий позивачу батьком відповідача 20.04.2013 року добровільно, зі згоди останнього, та що позивач повністю розрахувався за вказаний транспортний засіб, ОСОБА_1 звернувся до суду з дійсним позовом та просить визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_11 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05.05.2016 року) позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивач у минулих судових засіданнях пояснив, що у квітні 2013 року зустрівся з батьком відповідача в м. Нова Одеса (до цього вони були знайомі приблизно 2 роки) і дізнався, що останній придбав новий автомобіль, а автомобіль «Тойота Камрі» (який він купив сину відповідачу у 2009 році) продає. Позивачу подобався даний автомобіль, тому вони домовились, що автомобіль йому буде переданий за 25 000 тис. дол. США та позивач буде розраховуватись за нього сплачуючи кошти частинами. Позивач забрав транспортний засіб та спочатку заплатив за нього 3000 дол. США. Батьку відповідача було байдуже, в якій валюті розраховуватись: в гривнях чи дол.. США (останній мав великий бізнес). Удруге вони зустрілись у липні (червні) 2013 року, батько відповідача просив не займатись перереєстрацією автомобіля, оскільки він в 2013 році вже продав один автомобіль і досягли домовленості, що зроблять це у 2014 році. Потім, позивач продав свій автомобіль «Hyundai Santa Fe» та у вересні 2013 року позивач разом з дружиною, підїхавши до будинку батька відповідача, у присутності дружини ОСОБА_7 передали йому 16 000 дол. США, отриманих від продажу автомобіля) та 16 000 грн. (кошти, які позивач позичив у батька своєї дружини - ОСОБА_8). У грудні 2013 року позивач повністю розрахувався за автомобіль, передавши батьку відповідача ще 32 000 грн., позичивши ці кошти у двоюрідного брата своєї дружини ОСОБА_10. Проте, батько відповідача помер у 2014 році. Відповідача по справі ОСОБА_1 побачив уперше під час народження його батька. ОСОБА_2 ключі від автомобіля та жодні документи на нього не передавав позивачу, жодних зустрічей з відповідачем та розмов щодо продажу автомобіля не було. Уперше про претензії з боку відповідача позивач дізнався у 2016 році, коли до нього прийшли журналісти брати інтервю і тому зміст претензії відповідача ОСОБА_1 дізнався лише з інтернет - видання. Проте, що саме конкретно говорив відповідач йому було не відомо, Крім того, відповідач вказує, що позивач заволодів його автомобілем, проте автомобіль до теперішнього дня зареєстрований за відповідачем. Позивач пояснив, що відповідач звинуватив його як працівника прокуратури, а не як фізичну особу. Це може бути розцінене як якийсь вплив. Проте вказані звинувачення не відповідають дійсності. Тим паче нині здійснюється реформи у державі. Вважає, що розповсюджена інформація негативно вплине на його професійну діяльність та суспільне життя. Надали до суду постанову Прокуратури Миколаївської області від 14.12.2016 року, згідно якої кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001566 від 13.06.2016 за ч.4 ст.190 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутності складу кримінального правопорушення. Крім того пояснив, що не згодні залучити в якості співвідповідача засіб массової інформації оскільки вони не мають до них претензій та не просять спростовувати таку інформацію.

Представник відповідача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 12.07.2016 року) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав пояснення, надані у письмових запереченнях від 15.07.2016 року (а.с.45-51). Згідно пояснень, наданих у судових засіданнях, вважає, що позов предявлено до неналежного відповідача, зокрема, вважає, що позов має бути предявлено до відповідного засобу масової інформації, який здійснив публікацію інтервю. Також, відсутній юридичний склад правопорушення, оскільки позивач не довів факту недостовірності інформації, не представив жодного доказу на підтвердження, не зазначає, яка саме інформація/фраза, на його думку, є недостовірною, не зазначив, яким саме чином відповідачем було завдано шкоди особистим немайновим благам позивача. Зазначив, що, на думку відповідача, інформація, яка була ним озвучена 22.04.2016 року, підтверджується повідомленням від 19.04.2016 року, яким порушене кримінальне провадження за заявою проти позивача за фактом незаконного заволодіння автомобілем «Тойота Камрі». Позивачем усупереч ст.. 60 ЦПК України на підтвердження викладеного у позовній заяві не надано ані договору купівлі-продажу, ані будь-яких боргових розписок, розписок про отримання грошових коштів, ані будь-яких інших доказів. Крім того, інформація, розповсюджена відповідачем, є частиною звернення до правоохоронних органів та не може вважатись поширенням неправдивих відомостей. З цими фактами відповідач звертався до громадськості, оскільки позивач є прокурором, і відповідач довів свої твердження, які він написав до правоохоронних органів. Надав до суду копію ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.01.2017 року (справа №490/10484/16-к), згідно якої за скаргою ОСОБА_2 було скасовано постанову слідчого прокуратури Миколаївської області про закриття кримінального провадження № 0001566 та матеріали були повернути для організації досудового розслідування.

Заслухавши пояснення осіб, свідків, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22.04.2016 року на інтернет-сайті Миколаївської обласної інтернет-газети «ОСОБА_3 N1» (http://novosti-n.org/news/read/103745.html) був опублікований матеріал під № 12395 та під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?» - бизнесмен обвинил прокурора в мошенничестве».

Цей матеріал містить відеоролик, розміщений на інтернет-сайті https://www.youtube.com/ під назвою «ОСОБА_3 К; Предприниматель», з інтервю ОСОБА_2 (відповідача), який розповідає наступне: «у 2013 році я передав свій автомобіль прокурору району ОСОБА_1 на умовах того, що він заплатить кошти у розмірі 25 000 доларів до кінця 2013 року; по спливу часу, тобто під кінець 2013 року, ми зустрілися і я нагадав про необхідність виплатити суму або повернути машину, на що отримав відповідь, що необхідно почекати; пізніше, в 2014 році, ми знов зустрілися, і я теж нагадав цю проблему, і знову мені прокурор Наливайченко сказав що необхідно ще трішечки почекати поки він продасть свій старий автомобіль і владнає свої проблеми... пізніше ми зустрілися уже в 2015 році, і я теж нагадав, що необхідно повернути автомобіль або кошти за неї, однак прозвучало зі слів прокурора, що: «ОСОБА_4 ти бачив, щоб прокурори щось повертали? Машина моя і нічого я тобі не поверну.».

Далі, відповідач продовжує казати: «за моїх розумінь, так як я це кваліфікую, це фактично частина 4 статті 190 «заволодіння чужим майном шахрайським методом», оскільки людина ні копійки не заплатила за даний транспортний засіб, катається, вважає, що вона прокурор і може собі дозволити більше ніж потрібно...». У даному інтервю відповідач стверджував, що ОСОБА_1 уникає з ним зустрічі та сам собі постановив, що має право на вказаний автомобіль.

Не погоджуючись з вищесказаним, у відповідь на дане інтервю відповідача, ОСОБА_1 також надав журналістам інтервю, у якому пояснив, що у 2013 році зустрів ОСОБА_5 на автомобільній мойці, де останній йому повідомив, що купив сину новий автомобіль «Тойота Прада», а його старий автомобіль «Тойота Камрі» продає. Через деякий час позивач звернувся до ОСОБА_12 з проханням подивитись автомобіль, проїхатись з тією метою, щоб купити. Позивачу автомобіль сподобався, домовились з ОСОБА_12 про відстрочку платежу за автомобіль. Конкретний строк не обумовлювали. Після того як ОСОБА_12 передав позивачу автомобіль, усі необхідні документи, через два дня позивач сплатив йому 3000 дол. США. Ніяких розписок один у одного не брали, у них були дружні стосунки та про укладення жодних договорів не замислювались. В пояснення даних обставин позивач пояснив, що ОСОБА_12 мав великий авторитет та у позивача не було сумнівів щодо виникнення будь-яких проблем. Вартість машини була визначена сторонами у розмірі 25 тис. дол.. США та позивач вказав, що розрахувався за автомобіль повністю. Щодо не переоформлення автомобіля на себе позивач пояснив, що ОСОБА_12 попросив його не піднімати питання по зняття автомобіля з реєстрації, оскільки того року він вже продав один автомобіль, належний його сину. Щоб не сплачувати 13% відсотків до пенсійного фонду, ОСОБА_5 попросив здійснити реєстрацію у 2014 році, на що позивач погодився.

З огляду на що позивач вважає, що вищезгадані висловлювання відповідача, суть яких на його думку зводиться до того, що він заволодів автомобілем шахрайським шляхом і, зловживаючи службовим становищем (він працює на посаді прокурора), не бажає з відповідачем розраховуватись, не відповідають дійсності.

У судових засіданнях були допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_14.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що його донька є дружиною позивача ОСОБА_1. Свідок пояснив, що приблизно восени 2013 року його зять (позивач) разом з дружиною приїхали до нього і сказали, що хочуть придбати іншу машину, проте у них не достатньо коштів і попросили позичити їм 16 тис. грн., свідок погодився. Вже тоді, зять продав свою машину, проте їм все одно не вистачало коштів. Позивач придбав автомобіль «Тойоту» відразу після того і приїздив до свідка вже на новому автомобілі. Приблизно через рік позивач повернув позичені кошти. На запитання суду свідок зазначив, що зі слів зятя та доньки йому відомо, що автомобіль позивач придбав у свого товариша, який потім помер.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що позивач є чоловіком його двоюрідної сестри ОСОБА_15. Свідок повідомив, що у нього була розмова з сестрою щодо позичення їм коштів на купівлю автомобіля. Приблизно у кінці листопада 2013 року свідок був по справах у м. Миколаєві та позичив позивачу 32 000 грн.. Свідку відомо, що пізніше позивач придбав машину «Тойоту», проте у кого, не знає.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що відповідач ОСОБА_16 є сином її покійного чоловіка ОСОБА_5 від першого шлюбу. Пояснила, що була у шлюбі з ОСОБА_5 з 2001 року і до моменту смерті чоловіка. Відповідач ОСОБА_16 проживав з ними приблизно з 2004 року по 2008 рік (на час навчання), потім вони купили йому квартиру в м.Одесі та він туди переїхав. Зазначила, що проживає у м. Нова Одеса та позивача як прокурора міста знають усі. Вказала, що відео, в якому відповідач вказує, що позивач заволодів його автомобілем, не містить ні одного правдивого слова. Спірну машину купив ОСОБА_2 його батько, відповідач поїздив на ній та батько купив йому ще кращу машину. Пізніше, вони вирішили купити нові машині як її чоловіку ОСОБА_5, так і ОСОБА_2. Якийсь період відповідач працював помічником судді і тому попросив зняти з реєстрації автомобіль, тому її чоловік продав один автомобіль «джип» та знайшов покупця на інший автомобіль «Тойота Камрі», а саме позивача. У відповідача вони забрали вказану машину та придбали йому іншу «Тойота Прада», яку оформили на мати свідка, оскільки відповідач не хотів, щоб оформляли на нього. На даній машині відповідач і досі їздить. Її чоловік запропонував позивачу придбати «Тойоту Камрі» та останній погодився, - вони домовилис (усно), що ОСОБА_1 відразу сплатить 3000 дол. США, а пізніше, коли продасть свою машину, то віддасть суму коштів, що залишилась. Оскільки, її чоловік того року вже продав одну машину, то вони домовились з позивачем, щоб переоформлять її у 2014 році. Свідок зазначила, що позивач продав свій автомобіль та приблизно у вересні 2013 році він разом зі своєю дружиною приїхали до них додому і привезли 16 тис. дол.. США та приблизно 20 000 грн.. Ще залишалась невелика сума коштів та вони домовились, що віддадуть її через 1-2 місяці. Свідок накривала у той час їм на стіл, гроші позивач передавав її чоловіку при ній. Знає, що десь у грудні позивач віддав її чоловіку залишок суми. Її чоловік вже тоді хворів і ці кошти були витрачені у лікарні, а вже 10.01.2014 року її чоловік помер. Ніяких претензій до позивача не має. Зазначила, що відеоролик та інтервю відповідача не є правдивими. Його всі бачили. Її померлий чоловік та позивач по справі були у добрих стосунках, останні часто приїжджали до них у гості, у тому числі на день народження її чоловіка (ювілей). Продав її чоловік цей автомобіль за 25 тис. дол.. США, при передачі автомобіля і грошей ніяких розписок у ОСОБА_1 не брали. Відповідач ОСОБА_16 не відмовився від вказаного автомобіля та знав, що машина продається. Проте свідку не відомо, чи казав батько ОСОБА_16, що продав автомобіль. На запитання адвоката відповідача пояснила, що ОСОБА_2 ніякої письмової згоди на продаж автомобіля не надавав, проте останній повністю був залежний від батька, оскільки все купувалось за кошти чоловіка. На теперішній час у відповідача зі свідком погані стосунки.

В останньому судовому засіданні додатково надала свої пояснення у якості свідка дружина померлого ОСОБА_5 ОСОБА_7. Свідок повідомила, що дренаж її чоловіку робили приблизно 20-21 грудня 2013 року у м. Києві в інституті раку, тоді він ще ходив та через два дні вони повернулись на машині додому, новий рік справляли дома. 8 січня 2014 року вони поїхали до лікарні у м. Миколаєві, де він і помер. Зазначила, що до 08.01.2014 року ОСОБА_5 міг переміщатися самостійно, проте оскільки у нього був дренаж з повязками, він нікуди з дому не виходив, тим паче самостійно. Свідок чоловіка не залишала одного, бо хвилювалась за нього. Вказала, що памятає кожен день, 31.12.2013 року приїхав їх син ОСОБА_17 та 01.01.2014 року він поїхав за кордон, 2 січня 2014 року до них приїжджали рідний брат чоловіка ОСОБА_8, його сестра та племінниця, оскільки хотіли побачитись зі ОСОБА_5. Десь 04.01.2014 року до них приїжджав їх кум та залишався у них ночувати, всі розуміли, що становище стає гіршим, тому навідувались, щоб допомогти. Стосовно ОСОБА_18 свідок зазначила, що знає його, він колишній начальник ДАІ в їхньому районі. Проте, її чоловік ніколи з ним не бачився, оскільки вони були у неприязних стосунках, навіть не вітались один з одним. Зазначила, що її чоловік 02 січня 2014 року не міг спілкуватись з ОСОБА_18, усі розпорядження по роботі робив удома, в чому їм дпомагав їх водій ОСОБА_17. На запитання представника відповідача свідок повідомила, що приїжджали в ОСОБА_19 до операції чоловіка на прийом до лікаря гастроентеролога ОСОБА_19, яка і направила їх до м. Києва. Останнього разу були у неї в кінці 2013 року, в лікарні саме і зустрілись з відповідачем, і тоді ОСОБА_5 повідомив сину, що він хворий на рак.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що знайомий з позивачем та знав покійного ОСОБА_5 (з останнім дружили більше 10 років), спільно усі дружили приблизно пять років. Свідок знав, що померлий продав машину та як відбувались розрахунки. Приблизно у березні-квітні 2013 року ОСОБА_12 віддав свій автомобіль «Тойота Камрі» на викуп, а позивач десь через 1-2 місяці продав свою машину. Частину коштів за придбану машину позивач ОСОБА_1 віддав у присутності свідка, проте останньому не відомо, яку саме суму. Залишок коштів позивач віддав померлому також у присутності свідка, вони тоді замовили вечерю в кафе і допізна там сиділи і відзначали цю подію. Це було приблизно у грудні 2013 році. Яку саме суму коштів передав позивач, свідку не відомо, оскільки при ньому кошти не рахували. Відповідача ОСОБА_16 свідок знає та підтвердив, що відповідач залишив автомобіль «Тойота Камрі» бітьку як тільки в 2013 році йому купили новий автомобіль «Тойота Прада». Свідок зазначив, що власником автомобіля був батько відповідача та ОСОБА_2 знав про продаж вищезгаданого автомобіля. Ніяких розмов ОСОБА_2 з батьком про вказану машину «Тойота Камрі» свідок не чув. Проте на кого була зареєстрована спірна машина свідок не знає.

Свідок ОСОБА_6, яка є дружиною позивача, повідомила, що побачили інтервю відповідача по новинам, останній вказував що її чоловік заволодів автомобілем шахрайськими діями. Проте, це не відповідає дійсності. Зазначила, що з померлим ОСОБА_20 познайомилась на його ювілеї, йому виповнилось 50 років, десь у серпні 2013 року, тоді також познайомились із відповідачем ОСОБА_16. Позивач розповів свідку, що ОСОБА_21 десь у квітні 2013 році пропонував йому придбати автомобіль, який до цього купував своєму сину відповідачу. ОСОБА_5 віддав її чоловіку ключі від автомобіля і сказав, що вони можуть розрахуватись до кінця 2013 року. Одразу при цьому її чоловік сплатив 3 тис. дол.. США, у вересні вони продали власний автомобіль «Hyundai Santa Fe» та свідок разом з її чоловіком, підїхавши до будинку батька відповідача, передали йому 16 000 дол. США (отриманих від продажу автомобіля) та 16 000 грн. (кошти, які позичили у її батька - ОСОБА_8). Пізніше, вони позичили кошти у її брата ОСОБА_10 у сумі 32 000 грн. та відразу розрахувались з батьком відповідача. Пояснила, що не переоформили автомобіль на прохання померлого ОСОБА_20, оскільки останній того ж року вже продав один автомобіль та не хотів сплачувати великий податок. Зазначила, що її чоловік ОСОБА_6 розмовляв щодо купівлі автомобіля з батьком відповідача та жодних шахрайських дій тут немає. Зазначила, що на ювілей батька ОСОБА_16 підходив до них та запитував у них, як їздить автомобіль та чи подобається їм.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_14, який є сином ОСОБА_7, повідомив, що його мати перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 приблизно 10 років. Останній був ОСОБА_14 як батько та займався його вихованням, вони разом проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_12 захворів на рак та останній час погано себе відчував, помер 10.01.2014 року. На той час свідок проживав ще з ним, а переїхав до м. Одеси у вересні 2015 року, коли поступив до університету. Зазначив, що у його мати та ОСОБА_5 є ще спільна дитина його сестра ОСОБА_22. Свідок зазначив, що після операції у грудні 2013 року ОСОБА_5 самостійно пересуватись не міг, він був постійно у лежачому положенні, ледь ходив по хаті. Вказав, що до 07.01.2014 року батько не міг самостійно пересуватись, а тим паче виїжджати з дому. Пізніше, свідок поїхав за кордон, тому не був присутній на похоронах вітчима. Пояснив, що з відповідачем у ОСОБА_12 в останній час були достатньо напружені стосунки, вони багато сварились. Свідок знає, що раніше відповідач їздив на вказаному автомобілі «Тойота Камрі», ще коли відповідач студентом був, знає, що даний автомобіль продали, проте кому саме йому не відомо. З позивачем свідок знайомий.

Зважаючи на встановлені судом обставини, вбачається що спірні відносини між сторонами виникли із приводу поширення певної недостовірної інформації та її спростування, регулювання яких здійснюється відповідно до норм Конституції України та положень гл. 20, 22 ЦК України.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація (ст. 201 ЦК України).

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

В абз. 5 п. 15 та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК Україна й ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

Згідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

П. 18, 19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що інформація, згідно якої ОСОБА_2 вказував на необхідність ОСОБА_1 сплатити кошти за автомобіль або повернути його, при цьому вказав на відмову позивача який є прокурором, розрахуватись за автомобіль, а також згідно якої відповідач висловив свої розуміння щодо кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч.4 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шахрайським методом були дійсні поширені через засоби масової інформації (інтернет-газету «ОСОБА_3 N1), що не спростовувалось сторонами.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Негативною вважається інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною 3 ст. 277 ЦК закріплено презумпцію, згідно з якою вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то така інформація є недостовірною.

Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглянувши подані матеріали та дослідивши відеозаписи, суд вважає, що за своїм характером оспорювана інформація є фактичними твердженнями, у звязку з чим може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності.

При цьому, з пояснень сторін та свідків, допитаних у судових засіданнях, суд вбачає, що між позивачем та батьком відповідача ОСОБА_5 була домовленість щодо продажу спірного автомобілю, за який у свою чергу ОСОБА_1 розрахувався у повному обсязі.

Дані обставини належними та допустимими доказами з боку відповідача не спростовані.

Факт купівлі автомобіля позивачем відповідачем не заперечувався, що підтверджується відповідними відеороликами, проте доки вироком суду не встановлено, що позивач шахрайськими діями заволодів вказаним автомобілем, що особа є злочинцем , ніхто не вправі називати її таким. У протилежному випадку буде порушено фундаментальний принцип презумпції невинуватості особи, гарантований Конституцією України та Конвенцію про захист прав людини.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Презумпція невинуватості закріплена в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Пункт 2 ст. 6 Конвенції забезпечує право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено згідно із законом.

Ураховуючи вищевикладене, інформація, яка поширена відповідачем вінтервю Миколаївській обласній інтернет - газеті «ОСОБА_3 N1», розміщеному 22.04.2016 року в мережі Інтернет за адресою http://novosti-n.org/news/read/103745.html, та сайті https://www.youtube.com/watch?v=jAHN82WvXaY, під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?» подана у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження.

Інформація, поширена відповідачем, містить стверджувальні вислови, за змістом якого слідує, що ОСОБА_1 заволодів автомобілем «Toyota Camry» шахрайським методом та нічого не заплатив за цей автомобіль, та вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій, які чинним законодавством кваліфікуються як злочин та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону, а тому дана інформація є недостовірною та порушує презумпцію невинуватості визначену в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, з відеоролику вбачається, що відповідач адресує свої висловлювання позивачу як публічній особі - прокурору району, наголошуючи при цьому неодноразово. З огляду на що суд вбачає, що поширення вказаної інформації стає суттєвим для позивача, який займає відповідну публічну посаду прокурора.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання відповідача у письмових запереченнях (а.с.45-50) стосовно того, що межі допустимої критики ОСОБА_1 як публічного діяча є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, оскільки це не є критикою і не звільняє відповідача від обовязків надавати точну та достовірну інформацію, підтверджену відповідними доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що обґрунтованість та законність вимог ОСОБА_1, вважає інформацію, поширену відповідачем в інтервю Миколаївській обласній інтернет - газеті «ОСОБА_3 N1», розміщеному 22.04.2016 року в мережі Інтернет за адресою http://novosti-n.org/news/read/103745.html, та сайті https://www.youtube.com/watch?v=jAHN82WvXaY, під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?», недостовірною .

Керуючись ст.. 32, 34, 68 Конституцією України, ст..ст. 15,16, 270, 277, 280, 297 ЦК України, Законами України «Про інформацію», постановою Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60-63, 208-209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування інформації задовольнити.

Визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем, в інтервю Миколаївській обласній інтернет - газеті «ОСОБА_3 N1», розміщеному 22.04.2016 року в мережі Інтернет за адресою http://novosti-n.org/news/read/103745.html, та сайті https://www.youtube.com/watch?v=jAHN82WvXaY, під назвою «Где ты видел, чтобы прокуроры что-то кому-то возвращали?» відносно того, що ОСОБА_1 заволодів автомобілем «Toyota Camry» шахрайським методом та нічого не заплатив за цей автомобіль.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя Домусчі Л.В.

09.02.2017