Провадження № 22ц/784/438/17 Суддя першої інстанції Гапоненко Н.О.
Справа№469/834/16-ц
Категорія 20 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

2 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

1 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (надалі ТОВ «ЛК «Ваш Авто») про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позивач зазначав, що 7 вересня 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 000495, за умовами якого товариство зобовязалось придбати та передати на умовах фінансового лізінгу в користування предмет лізінгу (трактор МТЗ ), а лізінгоодержувач прийняти предмет лізінгу та сплачувати лізінгові платежі згідно з умовами цього договору.

Того ж дня на вимогу представника товариства він здійснив платіж у розмірі 50 000 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Ваш Авто», проте предмет лізингу йому передано не було.

Під час укладення цього договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідач порушив його права як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, що призвело до того, що в договорі зазначена інша ціна предмету лізингу, ніж він розраховував, зокрема замість вартості 120 000 грн., у договорі вказано 500 000 грн. Крім того, до договору включені умови, які є несправедливими, оскільки вони суперечать принципу добросовісності, а їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на його шкоду.

Також ОСОБА_2 посилався на недійсність спірного договору, як в силу ст. 18,19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХП «Про захист прав споживачів» (надалі Закон № 1023-ХП), так і в силу ст. 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000495 від 7 вересня 2015 року та стягнути з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на його користь сплачені за договором лізингу платіж в розмірі 50 000 грн., а також 3% річних за час безпідставного користування грошовими коштами в розмірі 1 352 грн., інфляційне збільшення боргу у сумі 4 421 грн. 35 коп.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 000495 з додатками від 7 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто». Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 сплачений адміністративний платіж в сумі 50 000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЛК «Ваш Авто» просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема: судом не враховано, що діяльність товариства не підлягає ліцензуванню, оспрюваний договір не потребує нотаріального посвідчення, так як нотаріуси не посвідчують договори, де відсутній транспортний засіб, а визнання окремих положень договору недійсними, не тягне за особою визнання таким усього договору.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 7 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу № 000495, відповідно до умов якого товариство бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу трактор МТЗ 82.1 у власність та передати цей трактор в користування ОСОБА_2 (а.с. 11-22).

Строк передачі предмета лізингу лізингодавцем у користування лізингоодержувача становить не пізніше 120 робочих днів з дня отримання лізингодавцем адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та у разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу у разі зміни вартості чи марки (моделі, модифікації) предмета лізингу (п.4.1 договору).

Відповідно до умов додатку № 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 21 тис. 276 дол. США 60 центов; авансовий платіж 10 тис. 638 дол. США 30 центов ( 50% вартості предмету лізингу); щомісячний платіж 886 дол. США 52 цента; адміністративний платіж 2 тис. 127 дол. США 66 центов (10% вартості предмету лізингу); комісія за передачу - 638 дол. США 30 центов ( 3% вартості предмета лізингу) (а.с. 23).

На виконання договору 7 вересня 2015 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «ЛК «Ваш Авто» кошти в сумі 50 000 грн. (а.с.25).

Згідно з умовами договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до додатку 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 2 тис 127 дол. США 66 центів.

Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів.

При цьому згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (надалі Закону № 723/97-ВР) за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР.

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

У справі встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.3.1 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 21 тис. 276 дол. США 60 цент з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 500 тис. грн з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункти 3.2.7, 5.8, 12.1 договору).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача.

Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України).

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, статтею 16 Закону № 723/97-ВР передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14).

За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Суд першої інстанції також встановив, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 7 вересня 2015 року, укладеного між сторонами, а саме ст. 12 договору, п. 5.4, 5.8, 5.10 договору дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені статті 18 Закону № 1023-ХІІ, а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України у постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність нотаріального посвідчення оспорюваного договору з огляду на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, які мають враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Як вже було зазначено за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Між тим, районний суд дійшовши до висновку, що договір лізингу, укладений між сторонами, потребує обовязкового нотаріального посвідчення, не врахував приписи ст. 220 ЦК України, за якими у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. У разі встановлення підстав вважати правочин нікчемним, суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

Такі ж розяснення містяться в п. 4 та 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року.

Отже, суд першої інстанції зазначених вимог матеріального права та розяснень Пленуму не дотримався та помилково визнав договір фінансового

лізингу недійсним та у звязку з недійсністю договору стягнув з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного платежу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. У задоволенні позовних вимог щодо недійсності договору лізингу слід відмовити, визнавши його нікчемним, та на підставі ст. 216 ЦК України застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з відповідача сплачений за договором лізингу платіж у розмірі 50 000 грн.

У звязку з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції підлягають перерозподілу судові витрати ОСОБА_2 по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Ці витрати слід зменшити з 994 грн. до 493 грн. 88 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2016 року в частині визнання договору недійсним та стягнення суми адміністративного платежу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 0004957 від 7 вересня 2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_2, відмовити.

Визнати, що договір фінансового лізингу № 0004957 від 7 вересня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_2, є нікчемним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 адміністративний платіж у розмірі 50 000 грн.

Зазначене рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити, зменшивши суму цих витрат з 994 грн. до 493 грн. 88 коп.

В іншій частині це рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

ОСОБА_3