Справа № 342/234/15-ц
Провадження № 22-ц/779/417/2017
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю: представників апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4

позивача - відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до співвласників майнових паїв СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» в особі уповноважених ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на майно, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Городенківського районного суду від 16 червня.2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи тим, що 29.12.2014 року між ним та власниками майнових паїв СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» в особі уповноважених осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу та обладнання цегельного заводу, що знаходиться в спільній частковій власності та розташовані в с. Кунисівці. У зв'язку з тим, що Реєстраційна служба Городенківського району відмовилась здійснювати реєстрацію права власності, позивач просив визнати за ним право власності на майно, що розташоване в с. Кунисівці Городенківського району, а саме цегельний завод загальною площею 3481 кв.м, розташований по АДРЕСА_1, водонасосну станцію площею 48,9 кв.м, розташовану по АДРЕСА_2, водонапірну башню площею 1 кв.м - по АДРЕСА_3.

В свою чергу у березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу цегельного заводу, що був укладений 29.12.2014 року між ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, мотивуючи тим, що особи які зазначені в п.8 договору не є співвласниками майнового комплексу та обладнання цегельного заводу, а згідно з сертифікатами їм належить майновий пай виражений у грошовому еквіваленті. Для оформлення спільної часткової власності співвласникам майнових паїв необхідно було укласти договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном. У договорі на підставі якого діяли уповноважені особи при укладенні спірного договору купівлі-продажу відсутні підписи усіх співвласників майнових паїв, головою сільської ради такі підписи не завірялися, довіреність на представництво інтересів усіх співвласників не видавалась та не посвідчувалась.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_5 та визнано за ним право власності на цегельний завод загальною площею 3481 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 в с. Кунисівці Городенківського району, водонасосну станцію площею 48,9 кв.м, розташовану по АДРЕСА_2 в с. Кунисівці Городенківського району, водонапірну башню площею 1 кв.м - по АДРЕСА_3 в с. Кунисівці Городенківського району.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності від 29.12.2014 року відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, доводи якої зводяться до того, що висновок суду про купівлю ОСОБА_5 спірного майна не узгоджується з положеннями ст. 658 ЦК України, оскільки особи, зазначені в договорі купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, не є співвласниками предмету договору. Згідно сертифікатів вказаним особам на праві власності належить лише майновий пай, виражений у грошовому еквіваленті. Лише після державної реєстрації права власності на майно, яке перебуває у спільній частковій власності його співвласники мають право розпоряджатись своєю часткою. Судом не враховано положення ст.358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Способом виявлення такої згоди в даному випадку має бути договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, який повинен бути підписаний особисто кожним із співвласників або за дорученням співвласника. Підписи співвласників, які укладають такий договір, завіряються сільським (селищним, міським) головою або нотаріусом. І тільки тоді спілка (об'єднання) співвласників на своїх загальних зборах обирає уповноваженого, який на підставі довіреності на право представляти інтереси, наданої кожним із співвласників, має право здійснювати будь-які дії щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності. В порушення вказаного порядку в договорі про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, відсутні підписи усіх співвласників майнових паїв. Крім того, головою сільської ради такі підписи не завірялись, довіреність на представлення інтересів усіх співвласників не видавалась та не посвідчувалась. За наведених доводів представник ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, а його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що спірне майно набуте позивачем ОСОБА_5 правомірно, а ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу майна укладений всупереч норм чинного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що в результаті розпаювання майна колишніх колективних сільськогосподарських підприємств в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області - СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» було визнано право власності на майновий пай за 582 особами та видано їм відповідні сертифікати на частку у зазначеному об'єкті.

Відповідно до протоколу загальних зборів пайовиків цегельного заводу від 01 серпня 2010 року № 1 вирішено передати в оренду майно цегельного заводу ОСОБА_5 строком на 2 роки з правом викупу майнових паїв та обрано уповноважених осіб від пайовиків, з наданням права підпису вищевказаного договору оренди.

06 серпня 2010 року власниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1», було укладено договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, відповідно до умов якого з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання договору, визначені уповноважені особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до повноважень яких входить представляти інтереси пайовиків при отриманні майна від КСП, укладенні договорів про передачу майна і від їх імені підписувати ці договори.

09 серпня 2010 року співвласники майнового комплексу цегельного заводу в особі вищезазначених уповноважених осіб уклали договір оренди майнового комплексу цегельного заводу з приватним підприємцем ОСОБА_5 строком на два роки.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2011 року, яке набрало законної сили 13 липня 2011 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, який є власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай з вартістю частки 937 грн. 48 коп., визнання недійсним рішення загальних зборів співвласників майна та договору оренди майнового комплексу пайовиків - відмовлено.

Майно майнового комплексу цегельного заводу перебувало в оренді ОСОБА_5 з 09 серпня 2010 року.

29 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та уповноваженими співвласників майна, що належить їм на праві спільної часткової власності: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу майна, що знаходиться в спільній частковій власності, відповідно до якого продавець надає покупцю майно, перелік якого надається в додатку 2 до вказаного договору, а покупець зобов'язується сплатити вартість цього майна (а. с. 7-16, т. 1). В цей же день складено акт прийому-передачі майнового комплексу та обладнання цегельного заводу у приватну власність (а. с. 17, т. 1).

Після укладення договору купівлі-продажу майна позивач ОСОБА_5 виготовив технічну документацію на цегельний завод, за даними якої майновий комплекс цегельного заводу складається з приміщення цегельного заводу, живильного цеху, вентиляційної шахти, адмінбудинку, навісів, вбиральні, водонапірної башні та водонасосної станції.

Рішенням Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області від 29 січня 2015 року присвоєно самостійні адреси об'єктам майнового комплексу цегельному заводу.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 20 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 у державній реєстрації права власності на цегельний завод у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний об'єкт нерухомого майна (т.1 а.с. 120).

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач ОСОБА_5, звертаючись із позовом про визнання за ним права власності на майно, посилався на те, що він як орендар майнового комплексу цегельного заводу, мав виключне право на купівлю предмету договору шляхом викупу майнових паїв у їх власників.

Так, відповідно до п.1.14 Договору оренди майнового комплексу цегельного заводу від 09.08.2010 року орендар має виключне право на купівлю предмету договору оренди, уклавши відповідні угоди купівлі-продажу частки майнового паю із кожним співвласником окремо у встановленому законодавством порядку.

Проте, визнаючи за первісним позивачем право власності на спірне майно, суд не врахував, що існує визначений чинним законодавством порядок реєстрації майнових паїв та набуття права власності на нерухоме майно, виділене власникам майнових паїв.

Виникнення права власності на виділене в натурі майно на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства регулюються Указом президента № 62 від 29 січня 2001 року „Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки" та виданими на виконання зазначеного Указу нормативно-правовими актами: Постановою Кабінету міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 „Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки", затвердженим вказаною Постановою КМУ Порядком визначення розміру майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженим вказаною вище Постановою КМУ Тимчасовим положенням про комісію з реорганізації вирішення питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки , Наказом Міністерства Аграрної політики № 16 від 07 лютого 2001 року про затвердження Рекомендації щодо проведення загальних зборів колишніх членів реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства, а також затвердженою зазначеною вище Постановою КМУ Методикою уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, Наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 про затвердження „Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств" Законом України „Про колективне сільськогосподарське підприємство".

За змістом зазначених нормативно-правових актів - документом, що встановлює право власності на майновий пай, є відповідне свідоцтво, яке видається сільською, селищною радою, міською радою згідно зі списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства, а для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, до сільської, селищної ради подаються посвідчені в установленому законом порядку копія відповідної цивільно-правової угоди , попереднє свідоцтво та після їх отримання відповідна рада вносить зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі одліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП.

Проте, позивачем не дотримано встановленого законом порядку реєстрації майнових паїв та порядку набуття права власності на нерухоме майно, яке виділене власникам майнових паїв. Визнаючи за позивачем право власності на таке нерухоме майно, суд вийшов за межі наданих йому повноважень, перебравши на себе функції відповідних органів місцевого самоврядування.

Також суд не з'ясував, за яких обставин договір купівлі-продажу майнових паїв вчинений без додержання вимог закону щодо їх реєстрації та посвідчення.

Відповідно до вимог частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до вимог частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Встановлено, що предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, відтак у силу закону такий договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, даних про здійснення продавцями перешкод в такому посвідченні не встановлено.

Зважаючи на наведені обставини колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та визнання за ОСОБА_10 права власності на цегельний завод, водонасосну станцію та водонапірну башню в с. Кунисівці Городеніквського району.

Що стосується зустрічного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, колегія вважає наступне.

Згідно ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.8 Постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Встановивши, що договір купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, укладений 29.12.2014 року між уповноваженими особами та ОСОБА_5, який просив визнати недійсним ОСОБА_2, нотаріально не посвідчений, що є обов'язковим для даного виду договорів, відтак не є укладеним, тому він не може бути визнаний недійсним.

Оскільки вищезазначених обставин суд першої інстанції не врахував, постановив рішення з порушенням вимог норм матеріального права, то таке рішення відповідно до положень ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_2

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду від 16 червня2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до співвласників майнових паїв СВК «Кунисівський» та СВК «Чернелицький-1» в особі уповноважених ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на майно відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк