Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 331/678/16 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/778/225/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_5, про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_5, про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 04.03.2013 року померла її мати ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1/вул. Леппіка в м. Запоріжжі. Відповідно до заповіту, посвідченого 14.06.1994 року належна ОСОБА_6 на праві особистої власності 1/2 частка квартири заповідана її рідній сестрі ОСОБА_7. 16.07.2013 року позивач та її сестра звернулися до ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори з питання прийняття спадщини. Її сестра ОСОБА_7 відмовилася від спадкування за заповітом та за законом, а вона (ОСОБА_3П.) подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини. ОСОБА_4 Запорізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 207/2013. Після спливу шестимісячного строку вона звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, однак їй було відмовлено, у звязку з тим, що є ще один спадкоємець за законом ОСОБА_5

Позивач вказувала, що ОСОБА_5 є власником іншої 1/2 частини зазначеної квартири та зареєстрований за цією адресою. Однак, ОСОБА_5 не мешкає за місцем своєї реєстрації, а проживає за кордоном та у встановлений законом строк з відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався. Заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини надійшла 28.01.2014 року, тобто з пропуском строку.

Далі позивач вказувала, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2014 р. їй відмовлено у позові про визнання права власності в порядку спадкування. Вказане рішення скасовано Апеляційним судом Запорізької області та 11.12.2014р. ухвалено нове рішення, яким, відмовляючи їй у позові, суд вказав, що нею обрано невірний спосіб захисту порушеного права, а між спадкоємцями існує спір про те, хто з них має право спадкувати майно.

Після отримання зазначеного рішення суду, вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про право на спадщину за законом, надавши всі необхідні документи. 26.06.2015 року нотаріус видав свідоцтво на 1/2 частку спадкового майна. Після цього вона двічі зверталася з заявами про видачу свідоцтва на іншу 1/2 частку спадкового майна, тобто 1/4 частку квартири, додавши акти щодо непроживання ОСОБА_5 у спірній квартирі. Нотаріус в обґрунтування причин відмови посилався на довідку, видану центром обслуговування ВП КП ВРЕЖО № 2 МКП «Основаніє» ЗМР № 680 від 11.06.2013 року, в якій зазначено місце реєстрації ОСОБА_5 в одній квартирі зі спадкодавцем. Як зазначає позивач, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити ані про факт постійного проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ані про своєчасність прийняття спадщини в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати незаконною та скасувати постанову ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори від 08.12.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом та зобовязати ОСОБА_4 Запорізьку державну нотаріальну контору видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2/ вул. Леппіка в м. Запоріжжі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представником третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_8 надані заперечення на спростування доводів апеляційної скарги. Зазначено, що рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача завідуючої ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, представника третьої особи ОСОБА_8, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів в його неупередженості, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлені такі обставини, які сторонами не оспорюються.

04.03.2013 року померла мати позивача ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 257034 від 07.03.2013 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_3/вул.Леппіка в м. Запоріжжі.

14.06.1994 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким заповідала частину своєї квартири дочці ОСОБА_7.

16.07.2013 року до ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, спадкоємцем за заповітом подана заява про відмову від прийняття спадщини за заповітом від 14.06.1994 р. за реєстровим № 2-2126, після померлої 04.03.2013 р. ОСОБА_6

16.07.2013 року до ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_3, як спадкоємцем за законом подана заява про прийняття спадщини після померлої 04.03.2013 р. ОСОБА_6

16.07.2013 року ОСОБА_4 Запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 207/2013 щодо померлої 04.03.2013 року ОСОБА_6, яка на день смерті мешкала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/ вул.Леппіка в м. Запоріжжі.

03.10.2013 р. до нотаріальної контори ОСОБА_3 подана заява, в якій повідомлено про інших спадкоємців: ОСОБА_10, ОСОБА_5

28.01.2014 року до ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини після померлої 04.03.2013 р. ОСОБА_6

З матеріалів справи вбачається, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не додержав вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Процесуальний закон визнає, що рішення є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Не відповідає оскаржуване рішення і вимогам ст. ст. 214, 215 ЦПК України, оскільки в ньому не вирішене питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому в мотивувальній частині рішення не відображено які докази беруться до уваги, а які відхиляються та з яких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спадкоємцями є позивач ОСОБА_3, як дочка померлої, що прийняла спадщину подачею 16.07.2013 р. заяви про прийняття спадщини за законом, та ОСОБА_5, який відповідно до матеріалів спадкової справи є спадкоємцем померлої відповідно до ч.1ст.1266 ЦК України та прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець, який був зареєстрований та проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Суд першої інстанції зазначив, що постановою ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори від 08.12.2015 р. ОСОБА_3 було на законних підставах відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 04.08.2013 р. ОСОБА_6 В. в звязку з тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як спадкоємцям першої черги, повинно за законом належати по 1/4 частки квартири.

Вказані висновки рішення суду першої інстанції спростовані під час апеляційного розгляду справи, виходячи з такого.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В оскарженій позивачем постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус вказав, що ОСОБА_5 прийняв спадщину за законом, який такий, що був зареєстрований та проживав на день смерті разом із спадкодавцем.

З наведеного слідує, що нотаріус, маючи достовірні відомості, підтверджені матеріалами спадкової справи щодо наявності між спадкоємцями спору відносно спадкового майна, який ґрунтується саме на обставині факту прийняття чи неприйняття спадщини ОСОБА_5, що залежить від встановлення факту, чи проживав він разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вийшов за межі наданих йому законом повноважень. Нотаріус фактично взяв на себе повноваження з встановлення факту проживання ОСОБА_5 із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При цьому в оскарженій постанові нотаріус формально зазначив, що не має права встановлювати будь-яких юридичних фактів, так як це відноситься до компетенції суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.67 цього Закону, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Згідно ч. 2 ст. 67 вказаного Закону спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування до видачі свідоцтва про право на спадщину.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_5 оформив заяву про прийняття спадщини 15.01.2014р. у м.Лісбон Португальської Республіки, у той час, коли спадщина відкрилася 04.03.2013р.

При цьому, ОСОБА_3 надала нотаріусу відомості, що на час відкриття спадщини ОСОБА_5 разом із спадкодавцем не проживав.

З викладеного слідує, що на час ухвалення оскарженої постанови нотаріус достовірно знала, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 існує спір щодо права успадкування та з питання пропуску ОСОБА_5 строку на прийняття спадщини.

Незважаючи на вказані обставини, нотаріус самостійно визнала за ОСОБА_5 наявність права спадкування вказаного нерухомого майна, взявши на себе повноваження з встановлення відносно останнього факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Посилання нотаріуса на відповідність її дій Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р. не знайшли свого підтвердження.

Згідно п.п.3.21, 3.22 вказаного Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Таким чином, вказаний Порядок зобовязує нотаріуса не обмежуватися наявністю відмітки про реєстрацію у паспорті, а перевіряти факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини і на підставі інших документів.

Проте, незважаючи на наявність документів щодо непроживання ОСОБА_5 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини: довідки №1384 від 24.04.2014р. Центру обслуговування абонентів (ЦОА) Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради, акту комісії ЦОА від 24.04.2014р., нотаріус обмежилася посиланням на довідку №680 від 11.06.2013р. Центру обслуговування ВП КП ВРЕЖО №2 МКП «Основаніє», в якій зазначено, що ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою пр.Леніна/АДРЕСА_4 і спільно з нею був зареєстрований ОСОБА_5

За таких обставин є підстави для висновку щодо невідповідності оскарженої постанови нотаріуса вказаним нормам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р.

В цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаної частини позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зобовязання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції вірно вказав, що ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту порушених прав як зобов'язання нотаріуса вчинити певні нотаріальні дії із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено нотаріусом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком рішення суду першої інстанції, оскільки він відповідає ст.39 Закону України «Про нотаріат», за якою порядок вчинення нотаріальних дій встановлюється цим Законом та іншими актами Законодавства України.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів виходить з вимог ст. ст. 11, 303 ЦПК України, за якими перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що, фактично оспорюючи право на прийняття спадщини ОСОБА_5, як таким, що не проживав із спадкоємцем на час відкриття спадщини і пропустив строк на її прийняття, ОСОБА_3 позовних вимог до нього не предявила, а тому питання наявності у ОСОБА_5 права на спадкування виходить за межі розгляду даної справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не у повному обсязі відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення в справі, яким рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного нотаріуса ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори від восьмого грудня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково та визнати незаконною і скасувати постанову державного нотаріуса ОСОБА_4 Запорізької державної нотаріальної контори від восьмого грудня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 04 березня 2013 року матері ОСОБА_6 на 1/4 частку у праві власності на квартиру №3, що знаходиться у будинку №68/24 по проспекту/вулиці Леніна/Леппіка в місті Запоріжжі.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: