УХВАЛА

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 лютого 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 37 тис. дол. США на строк до 18 лютого 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 лютого 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачці кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях та до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник умов кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у сумі 962 656 грн 17 коп.

З урахуванням зазначеного ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості в сумі 962 656 грн 17 коп., із яких: 709 724 грн 73 коп. - тіло кредиту; 252 931 грн 44 коп. - відсотки за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк». Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що виходячи з положень іпотечного договору та додаткових договорів до нього, сторони не передбачили застереження, яке за своїми правовими наслідками могло б передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже, у позивача відсутнє право на звернення стягнення на іпотечне майно в обраний позивачем спосіб.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 19 лютого 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 37 тис. дол. США на строк до 18 лютого 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 лютого 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях та до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованості за кредитним договором станом на 19 липня 2015 року становить: заборгованість за тілом кредиту - 32 169,15 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України становить 709 724 грн 74 коп., заборгованість за відсотками в сумі 11 464,43 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 252 931 грн 44 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що у позивача відсутнє право на звернення стягнення на іпотечне майно в обраний ним спосіб.

При цьому суди не врахували таке.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (чч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з п. 4.3 іпотечного договору іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателям або погоджених з ним, від свого (іпотекодавця) імені, за умови, що кошти виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя.

Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, договір містить іпотечне застереження.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що у іпотекодержателя наявне право в позасудовому порядку задовольнити забезпечену іпотекою вимогою шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише у безспірному порядку, тобто коли іпотекодавець не заперечує проти цього.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули увагу на те, що відповідач порушила умови договорів, порушила права позивач на належне виконання кредитного договору та повернення коштів.

За таких обставин, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаєскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта