Справа №489/3439/16-ц 15.02.2017 15.02.2017
Справа № 489/3439/16-ц
Провадження №22-ц/784/515/17
Головуючий у першій інстанції Губницький Д.Г.
Доповідач апеляційного суду-Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамарено Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю : позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2016 року за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_4

про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини,-

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Позивачка зазначала, що житлова квартира АДРЕСА_1, належала на праві особистої власності її чоловіку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. За життя 11 травня 2006 року він склав заповіт щодо усього належного йому майна на її користь, а в подальшому 28 серпня 2006 року чоловік склав інший заповіт, яким заповів усе належне йому майно відповідачці у справі ОСОБА_4

Після смерті чоловіка, відповідачка запропонувала позивачці оформити на неї заповіт з умовою, що ОСОБА_4 буде її доглядати. Позивачка, будучи людиною похилого віку та потребуючої допомоги погодилась на таке та 3 вересня 2007 року підписала заяву про відмову від обов'язкової частини в спадщині чоловіка. Про те, що вона відмовилася від обов'язкової частини дізналася лише в 2016 році після отримання копії заяви з нотаріальної контори. Іншого житла в неї немає.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила визнати недійсною відмову від прийняття спадщини від 3 вересня 2007 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2016 року поновлено позивачці строк позовної давності та визнано недійсною відмову ОСОБА_2 від обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_5 викладену в заяві від 3 вересня 2007 року до Другої Миколаївської нотаріальної контори. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка вказує на порушення судом матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з'явились в судове засідання дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом позивачка ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 10 жовтня 1935 року (а.с. 6).

ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 15 січня 1992 року, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської Ради народних депутатів за № 197 від 18 жовтня 1991 року, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 50).

11 травня 2006 року ОСОБА_5 склав заповіт на все належне йому майно за реєстровим № 5-449 на користь дружини, позивачки у справі, ОСОБА_2 (а.с. 10).

Вказаний заповіт було скасовано наступним заповітом, аналогічного змісту, складеним ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 від 28 серпня 2006 року посвідченим нотаріусом за реєстровим №3-549 (а.с. 45).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 35).

Відповідно до спадкової справи, відповідачка ОСОБА_4, звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на підставі вказаного заповіту (а.с. 34).

На час смерті ОСОБА_5 з ним проживала та була зареєстрована непрацездатна дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка перебуває на пенсії за віком з січня 1994 р. (а.с.13).

Відповідно до положень ст. 1241 ЦК України непрацездатна вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала кожному з них у разі спадкування за законом.

Позивачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, будучи непрацездатною особою в силу свого віку, в силу наведеної норми, має право на обов'язкову частку в спадковому майні (а.с. 4).

В той же час, позивачка звернулася до нотаріальної контори 3 вересня 2007 року із заявою, в якій відмовилася від обов'язкової частки у спадщині (а.с. 34 об.).

31 травня 2008 р. на ім'я відповідачки Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво за реєстровим №1-820 про право на спадщину за заповітом на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Крім того, того ж дня на ім'я відповідачки було оформлене свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 1-823 на грошові вклади спадкодавця (а.с. 33-56).

Відмова від прийняття спадщини є правочином, оскільки є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, та відповідає положенням ст. 202 ЦК України, щодо змісту одностороннього правочину, відповідно до якого одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, правочин можу бути визнаний недійсним.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що після смерті чоловіка отримала від відповідачки пропозицію скласти на її користь заповіт, а остання буде її доглядати, так як позивачка є людиною похилого віку. Погодившись на таку пропозицію, позивачка, вважаючи, що підписує заповіт, підписала заяву про відмову від прийняття спадщини.

Після складання заяви про відмову від спадщини, позивачка продовжує проживати в цій же квартирі за місцем реєстрації свого проживання. Самостійно сплачує за комунальні послуги (а.с. 97 - 103). Іншого житла на праві власності позивачка не має (а.с. 96).

Обставини, що позивачка самостійно господарює в цій же квартирі підтвердили і свідки. Так, свідок ОСОБА_7, суду показала, що вона як сусідка допомогає позивачці сплачувати комунальні платежі, в зв'язку з чим в грудні 2015 року повідомила її про те, що на відповідачку оформлено особовий рахунок. Свідок ОСОБА_8 повідомив, що на прохання позивачки здійснював в квартирі сантехнічні роботи за що вона сплачувала йому особисто.

Також відповідачка пояснила, що спадкодавець ОСОБА_5 та позивачка наполягали на складанні саме заповіту на її користь, а не відмови від спадщини, щоб вона дійсно надавала допомогу позивачці ОСОБА_2

Свідку ОСОБА_9 відомо, що між сторонами та померлим чоловіком позивачки була домовленість про догляд останньої, про що також показав свідок ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_11 показала, що сторони були добрими подругами, проте їх стосунки погіршилися в кінці 2015 року після госпіталізації позивачки. Таке ж підтвердила свідок ОСОБА_12, яка зазначила що зі слів позивачки знає, що та склала заповіт, однак в кінці 2015 року відповідачка відмовилася від надання їй допомоги. Щодо обізнаності в складанні заповіту також показала свідок ОСОБА_13 Аналогічні покази надав свідок ОСОБА_14, якому відомо, що відповідачка має прийняти спадщину лише після позивачки.

Покази свідка ОСОБА_15, про те що позивачка їй розповідала саме про складання заяви про відмову від спадщини, неможна прийняти до уваги, оскільки вони протирічать всім іншим показам свідків, та не містять певних фактів, а лише є суб'єктивною оцінкою свідка. Покази свідків ОСОБА_16 ОСОБА_17, ОСОБА_18 не містять інформації стосовно предмету позову.

Наведені фактичні данні та докази на їх підтвердження, вказують на те, що дійсно між сторонами мала місце домовленість щодо продовження користування позивачкою квартирою і в подальшому за її життя та надання догляду позивачці, в той час, як заява про відмову від спадщини, передбачає безумовний перехід права власності на користь відповідачки та не передбачає переходу права власності в майбутньому на будь-яких умовах, як то встановлено правилами ст.ст. 1273, 1275 ЦК України).

Районний суд, враховуючи вік позивачки, стан її здоров'я, потреба в наданні їй сторонньої допомоги, довірительні стосунки з відповідачкою, відсутність фактичних дій, притаманних спірному односторонньому правочину, дійшов обґрунтованого висновку, що при підписанні спірної заяви про відмову від спадщини, позивачка припустилася помилки, щодо істотних фактичних обставин вказаного спірного одностороннього правочину, через не вірне їх сприйняття, що і вплинуло на її волевиявлення. За вказаних обставин, районний суд, ґрунтуючись на правових висновках Верховного Суду України викладених в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі 6-202цс15, заяву позивачки про відмову від спадщини визнав недійсною.

Згідно з положенням ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вирішуючи питання щодо пропуску позовної давності, районний суд вірно виходив з того, що відсутні докази обізнаності позивачки щодо оформлення права власності на квартиру відповідачкою, яка вважала що на частину квартири вона склала заповіт. І лише, як вказує позивачка, після отримання копії своєї заяви до нотаріальної конторни про відмову від спадщини, та роз'яснення юристом щодо її змісту та наслідків, позивачка довідалась про порушення свого права.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила, що позивачка в березні 2016 року відмовилася від отримання від неї продуктів харчування та пропонованої допомоги. Вказана зміна поведінки позивачки ОСОБА_2 саме і вказує на те, що в цей час вона остаточно дізналася про порушення свого права, хоча сумніви стосовно привильності оформлення нею документів на користь відповідачки виникли з кінця 2015 року, на що звернула її увагу свідок ОСОБА_7

Відповідно до частини 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки про порушення свого права позивачка дізналася в 2016 році в якому і звернулася до суду, позовну давність нею не порушено, а тому районний суд вірно захистив порушене право позивачки та задовольнив заявлені нею позовні вимоги.

В той же час, районний суд, вірно встановивши обставини щодо перебігу позовної давності, не вірно застосував тому наслідки та поновив позовну давність, тоді, як це є зайвим, проте на вірність вирішення справи таке не вплинуло.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги з приводу порушення встановленої законом позовної давності не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню. Отримання позивачкою довідок про склад сім'ї в 2011 році, в яких зазначено власником особового рахунку відповідачку ОСОБА_4, на що також містяться посилання в апеляційній скарзі, не впливає на наведені висновки суду, так як відсутні докази, що вказані довідки отримувала саме позивачка. Також відповідно до довідки та абонентських книжок з надання комунальних послуг слідує, що власником особового рахунку зазначалась, як ОСОБА_2 так і ОСОБА_19 Платежами по особовим рахункам займалась сусідка ОСОБА_7, яка показала, що на зазначення відповідачки, як власниці особового рахунку, саме вона звернула увагу позивачки в грудні 2015 року, що і стало причиною для подальших з'ясувань правових питань щодо підписаних позивачкою документів на користь відповідачки.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду, апеляційна скарга не містить.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія не вбачає підстав для його зміни чи скасування, а тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2016 року залишити без мін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В. Крамаренко