Справа № 569/1008/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2017 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_1,

представників Національного університету водного господарства

та природокористування ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про скасування наказу та стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просить суд визнати частково недійсним та скасувати наказ К № 266 від 06 червня 2014 року Національного університету водного господарства та природокористування (далі НУВГП), а саме пункт 1.2. цього наказу, яким йому, ОСОБА_1, доценту 0,3 ставки кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, продовжено трудові відносини за займаною посадою доцента 0,3 ставки цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору з 30 червня 2014 року по 31 серпня 2017 року без зміни посадового окладу. Також просить суд стягнути з НУВГП на його користь середній заробіток з 31 серпня 2014 року по 18 лютого 2015 року в розмірі 23614,89 грн згідно розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог посилається на незаконність пункту 1.2. наказу К № 266 від 06 червня 2014 року. Вказує на те, що заяви про продовження трудових відносин за займаною посадою доцента 0,3 ставки на строк до 31 серпня 2017 року не писав, а просив продовжити йому строковий трудовий договір за займаною посадою доцента 0,3 ставки лише до 01 вересня 2014 року. Згаданий наказ йому до відома не доводився і з цим наказом він своєчасно не був ознайомлений.

Згоди на перевід його на 0,3 ставки з 31 серпня 2014 року по 30 серпня 2017 року він не давав, а тому прийняте відповідачем рішення порушує його права, встановлені статтею 32 КЗпП України. Оскільки у період з 31 серпня 2014 року по 18 лютого 2015 року його трудові відносини на 0,3 ставки мали місце без його згоди, просить суд стягнути недоплачену йому заробітну плату за цей період, як різницю між цілою ставкою та 0,3 ставки.

Представники НУВГП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали і просять суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі за його необґрунтованістю з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову.

Крім того, представником НУВГП ОСОБА_2 суду подано письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову і з підстав пропущення строку позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, однак у позові слід відмовити за спливом позовної давності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює у НУВГП на кафедрі водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем на посаді доцента.

07 квітня 2014 року позивачем на імя в.о. ректора НУВГП була подана заява з проханням продовжити йому строковий трудовий договір за займаною посадою доцента 0,3 ставки до 01 вересня 2014 року кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, як обраного за конкурсом по 31 серпня 2017 року відповідно до наказу К № 203 від 27 червня 2012 року.

На підставі цієї заяви, а також згоди завідувача навчально-методичного відділу ОСОБА_4, 06 червня 2014 року ректором НУВГП був виданий наказ К № 266, пунктом 1.2. якого ОСОБА_1 доценту 0,3 ставки кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, продовжено трудові відносини за займаною посадою доцента 0,3 ставки цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору з 30 червня 2014 року по 31 серпня 2017 року без зміни посадового окладу.

При видачі вказаного наказу відповідачем не було враховано, що згоду на 0,3 ставки позивач дав лише до 01 вересня 2014 року, в той час як наказом такий розмір оплати праці та режим роботи був встановлений позивачу до 31 серпня 2017 року.

Таким чином, в період з 01 вересня 2014 року по 18 лютого 2015 року перебування позивача у трудових відносинах з НУВГП на умовах 0,3 ставки доцента мало місце без його згоди.

З наказом К № 266 від 06 червня 2014 року позивач належним чином, під розпис, повідомлений не був.

Вказані обставини сторонами визнаються.

Відповідно до вимог статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до статті 32 КЗпП України, зміна розмірів оплати праці, режиму роботи, встановлення неповного робочого часу тощо є зміною істотних умов праці, яка, за загальним правилом, може мати місце лише за згодою працівника.

З урахуванням положень статті 32 КЗпП України, про продовження трудових відносинах з НУВГП на умовах 0,3 ставки доцента з 01 вересня 2014 року позивач, враховуючи відсутність його згоди, повинен був бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці, а при відсутності такої згоди в подальшому, трудовий договір з ним повинен був припинитися на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Враховуючи наведене, суд визнає, що пункт 1.2. наказу К № 266 від 06 червня 2014 року щодо продовження трудових відносин за займаною посадою доцента 0,3 ставки на умовах строкового трудового договору з 30 червня 2014 року по 31 серпня 2017 року, а не по 01 вересня 2014 року, як просив позивач у своїй заяві і на що дав згоду, порушує трудові права позивача, а тому є незаконним.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, як передбачено частиною першою статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Трудовим законодавством України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, тобто встановлена спеціальна позовна давність.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що про наказ К № 266 від 06 червня 2014 року позивач дізнався не пізніше 28 жовтня 2014 року, про що свідчить його заява на імя ректора НУВГП від 28 жовтня 2014 року, в якій позивач просив внести зміни у згаданий наказ та рахувати його з 01 вересня 2014 року на 1,0 ставки доцента, посилаючись при цьому на те, що у своїй заяві від 07 квітня 2014 року трудовий договір на 0,3 ставки він просив продовжити лише до 01 вересня 2014 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вказану обставину підтвердив.

Однак, з позовом про скасування наказу ОСОБА_1 звернувся до суду лише 23 січня 2017 року, тобто більше ніж через два роки після того, як дізнався про порушення свого права, що свідчить про пропуск ним встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку спеціальної позовної давності.

В судовому засіданні позивач не навів суду жодних обставин, які могли б свідчити про поважність причин пропущення ним строку позовної давності. Як на причину пропуску строку позовної давності, позивач посилається на неодноразові звернення із заявами до ректора та профспілкового комітету НУВГП, до Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області, до Рівненської місцевої прокуратури та очікування відповідей на них. Вказані обставини суд не визнає поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки вони жодним чином не позбавляли позивача ні права, ні можливості звернутися до суду.

Згідно вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, а судом встановлено, що строки позовної давності позивачем пропущені, наявні підстави для відмови у позові за спливом позовної давності.

При вирішенні спору та ухваленні рішення суд враховує, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є похідними від позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказу К № 266 від 06 червня 2014 року.

Керуючись ст.ст.10,11,60,61,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про скасування наказу та стягнення заробітної плати відмовити за спливом позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в повному обсязі 28 квітня 2017 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь