Справа № 372/2895/16-ц
№2-110/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Падалці А.В.,

за участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на автомобіль та витребування майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 ОСОБА_4, в якому просила визнати її особистою приватною власністю автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, д.н.з. НОМЕР_1, витребувати у відповідача вказаний автомобіль та передати його позивачу, та витребувати у відповідача технічний паспорт на вказаний автомобіль. Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначила, що з 15.06.2011 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У квітні 2015 року за її власні кошти було придбано автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, д.н.з. НОМЕР_1, 2010 року випуску, загальною вартістю 250000,00 грн. Оскільки на час придбання автомобіля позивач не мала прав на керування автомобілем, між сторонами було досягнуто домовленості про те, що поки вона не отримає відповідного посвідчення, автомобіль буде оформлений на відповідача. У зв'язку з цим, після придбання автомобіля право власності на нього було зареєстроване за відповідачем. Посвідчення водія позивач отримала 25.05.2016 року. Незважаючи на те, що спірний автомобіль хоча і було придбано під час шлюбу, позивач вважає його своєю приватною власністю, оскільки він був придбаний за її власні кошти. Також, на обгрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що з липня 1992 року вона працювала на керівних посадах в приватних фірмах, де отимувала заробітну плату, що дозволяло їй відкладати кошти для власних потреб. Відповідач до України переїхав 30.07.2011 року, після приїзду відповідач на роботу не влаштувався та ніде не працював. Не зважаючи на домовленість між сторонами про переоформлення автомобіля, він забрав його, та використовує на свій власний розсуд та не надає позивачу можливості користуватися ним. Крім того, у травні 2016 року відповідачем було вчинено дородньо-транспортну пригоду, в якій було пошкоджено спірний автомобіль, вартість ремонту якого склала 53000,00 грн. У зв'язку з чим, на вимогу відповідача, позивач здала до ломбарду свої золоті прикраси та отримала кредит на загальну суму 51800,00 грн., який вона на даний час сплачує за власні кошти. Відповідач будь-яких коштів на погашення вказаного кредиту не надав і не надає. Тому, позивач була змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на спірний автомобіль. Відповідач не погоджуючись з даним позовом, подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, в якому просить визнати легковий автомобіль RЕNАULT МЕGANE хетчбек-В, 2010 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 спільною власністю подружжя та здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_3 ОСОБА_4 1/2 частину вказаного автомобіля вартістю 254082,00 грн. та 1/2 частину автомобіля виділити ОСОБА_2 Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_3 ОСОБА_4 зазначає, що в період шлюбу з позивачем, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, а тобто під час спільного проживання, сторони у квітні місяці 2015 року придбали автомобіль НОМЕР_3, який зареєстрували на його ім'я, і керував даним автомобілем в основному він. Страховка на автомобіль також оформлялася на ім'я ОСОБА_3 ОСОБА_4. Даний автомобіль ОСОБА_3 ОСОБА_4 вважає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому і був змушений подати зустрічну позовну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав, та просив задовольнити з підстав вказаних у ній, вимоги зустрічної позовної заяви не визнав та просив відмовити в її задоволенні.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог первісної позовної заяви, підтримав зустріний позов, та просив його задовольнити з підстав вказаних у ньому.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2В з 01.04.2011 року працює на посаді генерального директора ТОВ "Дитячі розважальні комплекси", що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-ІІ № 3537660, та довідкою ТОВ "Дитячі розважальні комплекси" № 01/06.10 від 06.10.2016 року.

Відповідно до довідки почесного консульсьтва Тунісу в Києві № 259/01-18 від 27.09.2013 року, ОСОБА_4 Рамі дійсно зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 на території Туніської Руспубліки в місті Мсакен 15.06.2011 року, про що свідчить шлюбний акт №186 від 08.07.2011, виданий гуверноратом міста Сусс.

З 20.08.2016 року по теперішній час ОСОБА_4 Рамі працює у ТОВ ""Хотел ОСОБА_5 ЛЛС" на посаді помічника кухаря головного цеху з приготування страв, що підтверджується довідною № 02/50 від 13.01.2017 року.

Як вбачається з технічного паспорту на автомобіль ОСОБА_3 ОСОБА_4 є власником автомобіля марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого 10.04.2015 року.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

ОСОБА_3 із тим, за змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58, 59, ч.3 ст. 61 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Положеннями ч.ч.1.2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки відповідачем за первісним позовом не надано суду жодного належного та допустимого доказу на отримання ним будь-яких коштів до 2015 року, то первісний позов підлягає частковому задоволенні, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що спірний автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1, є особистою приватною власністю ОСОБА_2, оскільки придбаний за її особисті кошти, а тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання особистою приватною власністю автомобіля, та витребування у відповідача технічного паспорту на вказаний автомобіль, а в позовній вимозі про витребування у відповідача автомобіля необхідно відмовити, оскільки в судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що спірний автомобіль на даний час вже знаходиться у позивачки і необхідності у його витребуванні підстав не має.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, необхідно відмовити повністю, в зв»язку з його недоведеністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 57,60 СК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на автомобіль та витребування майна, задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1.

Витребувати у ОСОБА_3 ОСОБА_4 технічний паспорт на автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 1360 грн. 00 коп..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :