Провадження №22-ц/784/961/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 469/1264/2016-ц Головуючий І інстанції Тавлуй В.В.
Провадження № 22-ц/784/961/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Миколаївської області на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта на право власності та витребування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А :

21 жовтня 2016р. із зазначеним позовом до суду звернувся заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1, в якому посилався на те, що п. 3, 4 рішення Коблівської сільської ради №10 від 26.12.2012р. затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25га (пасовища), грошовою оцінкою в 1112932,50 грн., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області. На підставі зазначеного рішення останній видано державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ЯК №789557 від 29.12.2012 р. з кадастровим номером :12:041:0301. У подальшому п. 3 рішення Коблівської сільської ради №14 від 19.02.2014р. затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення належної ОСОБА_1 на праві власності земельної ділянки площею 0,25га з будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на будівництво об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. 25.04.2014 року за нотаріально посвідченим договором дарування № 2172 ОСОБА_1 відчужила ділянку, належну їй на підставі державного акту на користь ОСОБА_2 Право власності останнього на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2014 р. за № 5471140.

Посилаючись на те, що земельна ділянка розташована на відстані 505-550 м від урізу води в рекреаційній зоні Чорного моря, відноситься до земель водного фонду й не може передаватися у власність громадянам, а рішення сільради прийняті з порушенням порядку передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки, що порушує інтереси територіальної громади та державні інтереси, прокурор просив визнати незаконними та скасувати пункти 3, 4 рішення Коблівської сільради №10 від 26.12.2012р. в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25га (пасовища), грошовою оцінкою в 1112932,50 грн., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, визнати незаконним та скасувати рішення Коблівської сільської ради №14 від 19.02.2014р. в частині зміни цільового призначення земельної ділянки, визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, витребувати земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_2 та повернути її територіальній громаді, а також стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області в інтересах держави було відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, перший заступник прокурора Миколаївської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач - Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини їх неявки визнані колегією суддів неповажними.

В попередньому судовому засіданні представник відповідача - Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 із земель не наданих у власність та користування земельну ділянку площею 0,2500 га (пасовища) у селі Коблеве для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах території населеного пункту с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯК №789557 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :12:041:0301. Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 14 від 19 лютого 2014 року «Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки» затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 площею 0,25га на будівництво та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. 25 квітня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування №2172 вказану земельну ділянку ОСОБА_1 відчужено на користь відповідача ОСОБА_2 Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджені також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За інформацією, наданою Відділом Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області від 31.08.2016 року за даними Національної кадастрової системи, спірна земельна ділянка знаходиться на відстані від урізу води Чорного моря до південної межі - 505-510 метрів, до північної - 545-550 метрів.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що за положеннями ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше 2-х км від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 Водного кодексу України). Землі, зайняті прибережними захисними смугами, віднесено до земель водного фонду (ст. 58 ЗК України). Ст. 59 ЗК України передбачає, що землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Як передбачено ч.4 ст.59 ЗК України (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваних рішень), земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено.

Тому суд з урахуванням зазначених нормативних розмірів, дійшов висновку, що спірна земельна ділянка розташована в межах пляжної зони прибережної захисної смуги і всупереч зазначеним нормам законодавства Коблівською сільською радою передана у приватну власність для потреб, не передбачених законом, а тому пункти 3, 4 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року, якими затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25га (пасовища) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, не відповідають зазначеним вимогам законодавства.

Крім того, суд виходив з того, що містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття рішення Коблівської сільської ради № 10 від 26 грудня 2012 року є Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 року №112, відповідно до якого в зоні рекреації, у якій розташована спірна земельна ділянка, планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів праці та відпочинку, пляжів, памяток археології та заказників памяток культури. Пунктом 10.17 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р., заборонено будівництво будівель, споруд і комунікацій у приморських прибережних смугах завширшки менше 100 м. від урізу води, а в приморських курортних зонах за наявності пляжу менше 100 м. від його суходільної межі.

Тому суд дійшов висновку, що будівництво обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування на спірній земельній ділянці суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам, а тому рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №14 від 19 лютого 2014 року «Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки» в частині затвердження проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 з будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на будівництво та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування не є законним.

Також судом було встановлено, що звернень від ОСОБА_1 до управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації щодо розгляду проектів землеустрою по спірній земельній ділянці не надходило. Тому суд дійшов висновку, що при прийнятті зазначеного рішення Коблівською сільською радою порушено вимоги ч.2 ст.186-1 ЗК України, відповідно до яких проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до органу містобудування та архітектури.

Згідно з ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора щодо визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта на право власності та витребування земельної ділянки, є вмотивованими, і такими, що ґрунтуються на нормах закону.

Однак, вирішуючи питання чи підлягає задоволенню цивільний позов, суд виходив також з того, що згідно наявної у матеріалах справи копії вимоги в.о. прокурора Березанського району Миколаївської області № 45-41вих-12 від 12.01.2012 року, з метою нагляду за додержанням і застосуванням законів органами місцевого самоврядування всіх сільських голів Березанського району було зобовязано щомісячно надавати на адресу прокуратури району належним чином оформлені оригінали правових актів (розпоряджень, рішень) органів місцевого самоврядування та завчасно повідомляти прокуратуру району про засідання сесій рад.

Як вбачається з копії супровідного листа Коблівської сільської ради від 21 січня 2013 року № 73, до прокуратури району відповідачем направлено протоколи ХХІІ сесії від 14 грудня 2012 року та ХХІІІ позачергової сесії від 26 грудня 2012 року, на яких було прийнято оскаржувані рішення. Крім того, супровідним листом Коблівської сільської ради від 08 серпня 2013 року № 1021 до прокуратури району також було направлено копії рішень сільської ради із земельних питань за 2012 рік.

Тому суд дійшов висновку, що з дати отримання протоколів оскаржуваних рішень, направлених до прокуратури у січні 2013 року, у прокуратури була обєктивна можливість довідатися про факти порушення земельного законодавства при прийнятті оскаржуваних рішень. Однак, до суду з зазначеним позовом прокурор звернувся лише у жовтні 2016 року, тобто після спливу загального трьохрічного строку позовної давності. Посилання прокурора на те, що копій оскаржуваних рішень до прокуратур взагалі не надходило, на думку суду, спростовується відповідним підписом, наявним на супровідному листі Коблівської сільської ради від 08 серпня 2013 року № 1021.

Таким чином, проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх скупності та посилаючись на положення ст.ст. 252- 257,ч.1 ст.261, ч.4 ст. 267 ЦК України, висновки, викладені у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3079цс15, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 про визнання незаконним та скасування рішень слід відмовити у звязку із пропуском строків позовної давності, а відтак і у задоволенні вимог щодо визнання недійсним державного акта на право власності та витребування земельної ділянки, які є похідними від основних вимог.

Проте висновки суду не в повній мірі відповідають матеріалам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності, суд, хоч і посилався на ст. 252- 257,ч.1 ст.261, ч.4 ст. 267 ЦК України та висновки, викладені у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3079цс15, але не в повній мірі врахував, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, дійсно є підставою для відмови в позові. Алезагальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.Оскільки прокурор звернувся до суду на захист порушених інтересів громади і суспільних, публічних (державних) інтересів без визначення іншого органу, який за законом уповноважений на захист цих прав, та набув, як зазначалось вище, процесуальні права позивача, то суд обґрунтовано досліджував питання про те, коли саме прокурор довідався або міг довідатись про порушення прав громади та держави.

Так, в матеріалах справи дійсно знаходяться копії супровідних листів від 21 січня 2013р. та від 08.08.2013р. про направлення копії рішень Коблівської сільради з земельних питань за 2012 рік (а.с. 70, 71). Проте, доказів отримання прокурором рішень Коблівської сільради, зазначених у супровідному листі від 21 січня 2013р., матеріали справи не містять, а супровідний лист від 08.08.2013р. взагалі не містить ссилки на найменування рішень, які направлені прокурору. Доказів того, ким було зроблено запис «отримав» та підпис на супровідному листі від 08 серпня 2013р., суду надано не було. Крім того, згідно даних ЄССА ні супровідний лист від 21.01.2013р., ні протоколи ХХ111 позачергової сесії від 26.12.2012р. до Березанської районної прокуратури не надходили ( а.с.73-76).

Що стосується рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №14 від 19 лютого 2014 року, то в матеріалах справи відсутні докази навіть направлення рішень за 2014р., а не тільки отримання їх прокурором.

Крім того, зміст оскаржуваних рішень не містить жодної інформації, яка би свідчила про їх незаконність. Згідно тексту рішень у власність фізичної особи передавалась земельна ділянка пасовища із земель, не наданих у власність та користування в межах території населеного пункту с. Коблево, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 18). Відомостей про те, що ця земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, текст рішення не містить. Ситуаційні схеми розташування земельної ділянки відносно узрізу не складались.

Таким чином, навіть у разі отримання у 2013 році копії оскаржуваного рішення, прокурор не міг зі змісту цих рішень довідатись про їх незаконність та порушення суспільних інтересів та інтересів громади.

Дізнатися про незаконність рішень сільради прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування земельної ділянки на місцевості з залученням спеціалістів землевпорядних організацій, отримання від них додаткових відомостей тощо.

За правилами статті 19 Закону «Про прокуратуру», в чинній та той час редакції, прокурор проводив перевірку виконання законів лише за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності та за наявності приводів. Втручання у господарську діяльність інших субєктів здійснюється лише у разі, якщо така діяльність суперечить чинному законодавству. Проте у період 2012-2013 років заяв та повідомлень про порушення законності рішеннями сільради до органів прокуратури не надходило.

Будівництво на спірній ділянці не здійснювалось (а.с. 27), що перешкоджало своєчасному виявленню цих фактів як прокурором, так і громадою. Спірна земельна ділянка була перенесена до Державного земельного кадастру (системи НКС) тільки в 2014-2015р.р. (а.с. 140). Скарга щодо незаконності передачі у власність ділянок захисної прибережної смуги Чорного моря надійшла до органів прокуратури лише у серпні 2016 року (а.с.100).

Аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що про дійсне порушення інтересів громади та державних інтересів рішеннями Коблівської сільради прокурор дізнався не раніше серпня 2016 року.

Звернувшись з позовом у жовтні 2016 року прокурор не пропустив позовну давність, строк якої встановлено статтею 257 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції при застосуванні позовної давності невірно визначив початок перебігу позовної давності та застосував норми цивільного законодавства, рішення суду відповідно до вимог п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,25га знаходиться на відстані від урізу води Чорного моря до південної межі - 505-510 метрів, до північної - 545-550 метрів. Проте судом помилково зазначено, що вона розташована саме в межах пляжної зони Чорного моря. Земельна ділянка перебувала у комунальній власності територіальної громади села Коблеве.

Рішенням Коблівської сільради № 10 від 26 грудня 2012 року (пункти 3,4) затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель, не наданих у власність та користування в с. Коблеве в межах території Коблівської сільради, та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25га (пасовище) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд(а.с.18)

На підставі цього рішення ОСОБА_1 отримала державний акт ЯК № 789557 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:041:0301, зареєстрований 29 грудня 2012 року за номером 01766 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.

Рішенням Коблівської сільської ради № 14 від 19 лютого 2014 року (пункт 3) затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_1, на будівництво і обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (а.с. 19).

25 квітня 2014 рокуОСОБА_1 подарувала дану земельну ділянку ОСОБА_2

Звертаючись з вимогами про повернення земель комунальної власності прокурор підкреслював особливий статус прибережних захисних смуг та їх значення у формуванні водно-екологічного правопорядку і забезпечення екологічної безпеки населення України. При цьому прокурор посилався на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої свого права власності на землю, так і публічного, суспільного інтересу, як складової державного інтересу. Такий інтерес який полягає у важливості відновлення водоохоронної зони, що створена для можливості охорони водних обєктів від забруднення, засмічення, збереження їх водності, тобто для забезпечення екологічної безпеки, що є обовязком держави (стаття 15 Конституції України), а також надає права безперешкодного користування пляжною зоною всьому населенню.

Територіальною громадою, як первинним субєктом місцевого самоврядування та субєктом комунальної власності, є жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр (статті 1,6 Закону №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»). Орган місцевого самоврядування, в тому числі і селищна рада, представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження, визначені Конституцією України та іншими законами.

Підставами цього позову прокурор зазначив порушення прав територіальної громади саме рішеннями її органу - Коблівською сільрадою, яка є відповідачем у справі, а також інтересів держави без визначення органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції, в тому числі і щодо звернення до суду.

У цьому випадку прокурор, залишаючись особою, яка за законом здійснює право на захист прав, свобод та інтересів інших осіб (стаття 45 ЦПК), набуває права позивача. Така правова позиція ґрунтується на висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 17 лютого 2016 року (справа №6-2407цс15).

Вирішуючи питання про дотримання вимог земельного та водного законодавства при передачі землі комунальної власності у власність ОСОБА_1, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до статей 78, 80, 81, 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни є субєктами права власності на землі приватної власності та набувають це право лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Відповідно до статті 58 Земельного кодексу України, статті 4 Водного кодексу України (далі ВК України ) до земель водного фонду належать прибережні захисні смуги вздовж морів, річок та навколо водойм. Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони, з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (стаття 60 ЗК України, статті 1, 88 ВК України). Уздовж морів ширина прибережної захисної смуги становить не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги уздовж морів є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних (стаття 62 ЗК України, стаття 90 ВК України).

Землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній або комунальній власності і можуть надаватись у передбаченому законом порядку лише у користування фізичних та юридичних осіб та лише для цілей, визначених земельним та водним законодавством (статті 59, 84 ЗК України, статті 85, 88 ВК України). Прибережні захисні смуги (з установленою в них пляжною зоною) встановлюються за окремими проектами землеустрою, які є документами, що містять графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Мінприроди України 05.11.2004 N 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може трактуватись як відсутність самої прибережної захисної смуги, а тому і свідчити про правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Такий підхід до застосування правил зазначених вище норм відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладеним в постановах від 2 вересня 2014 року (справа №915/1223/13, №905/6025/13) від 9 вересня 2014 року (справа №915/1220/134).

Крім того, відповідно до статті 17 Закону «Про основи містобудування» основою для вирішення питання щодо передачі, надання земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.

Містобудівною документацією, чинною на момент передачі землі у власність ОСОБА_1, та зміни цільового призначення, був Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Держкомітету УРСР у справах будівництва № 112 від 23 жовтня 1985 року. Зазначеним проектом в зонах рекреації планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда, пляжів, памяток археології тощо.

Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації, а визначення її цільового призначення як землі сільськогосподарського призначення, а після зміни землі громадської забудови не відповідало чинній на той час містобудівній документації.

Проекти землеустрою щодо передачі спірної ділянки у власність та зміни цільового призначення до Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної держадміністрації не надходили (а.с. 25).

Таким чином, рішення Коблівської сільради №10 від 26 грудня 2012 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності, що розташована у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Чорного моря, як пасовища для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також рішення № 14 від 19 лютого 2014 року в частині зміни цільового призначення цієї ділянки на будівництво і обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування в с. Коблеве суперечать містобудівній документації та вимогам земельного і водного законодавства.

За правилами статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам.

Визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування відповідає способам захисту порушених земельних прав, передбачених пунктом «г» частини 3 статті 152 ЗК України.

Таким чином, позовні вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення Коблівської сільради №10 від 26 грудня 2012 року та рішення № 14 від 19 лютого 2014 року підлягають задоволенню.

Крім того, приймаючи рішення по справі, апеляційний суд враховує те, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч.1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент прийняття радою рішення) право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного акта та його державної реєстрації. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то слід дійти висновку, що державний акт, виданий ОСОБА_1 на підставі незаконного рішення Коблівської сільради №10 від 26 грудня 2012 року, слід визнати недійсним, так як вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Обгрунтованими є також позовні вимоги про втребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2, який набув право власності на неї за договором дарування від 25 квітня 2014 року у ОСОБА_1, оскільки в даному випадку права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого ст. 388 ЦК України. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 17 грудня 2014 р. у справі № 6-140цс14.

Частинами 1,2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Тобто, рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, що випливає з ч.3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Отже, після визнання недійсним та скасування правочину про передачу у власність земельної ділянки, яка в подальшому на виконання даного недійсного правочину була передана шляхом відчуження третій особі, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Правова позиція щодо повернення земельної ділянки висловлена Верховним судом України і у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, згідно якої відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За правилами статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим субєктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, стосовно землі водного фондузакон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі обєкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття Коблівською сільською радою низки незаконних рішень та наступного укладення договору дарування. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для морів та лиманів не менше 2 км (частина друга статті 88 ВК України, частина друга статті 60 ЗК України). Указані норми ВК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_2 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в звязку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляду на вищенаведене, відповідач ОСОБА_2 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, обєктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 388 ЦК України якщо майно набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, тобто незалежно від обставин, зазначених у частині 1 статті 388 ЦК України.

Отже, спірна земельна ділянка може бути витребувана у ОСОБА_2 як незаконного володільця відповідно до статті 388 ЦК. При цьому право власника на витребування належного йому майна кореспондується з обовязком незаконного володільця повернути майно власнику. Такий обовязок і має бути покладено на відповідача ОСОБА_2 судовим рішенням.

Виходячи з вимог статті 88 ЦПК України та з відповідачів на користь прокуратури слід стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору (а.с. 1, 2, 105) в рівних частках з кожного.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати пункти 3,4 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 10 від 26 грудня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га (пасовища) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Коблево в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №789557, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,25га з кадастровим номером :12:041:0301, виданий відділом Держкомзему у Березанському районі Миколаївської області та зареєстрований 29 грудня 2012 року за № 01766 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.

Визнати незаконним та скасувати пункт 3 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 14 від 19 лютого 2014 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25га з будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на будівництво та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування в межах с.Коблеве Березанського району Миколаївської області.

Витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :12:041:0301, що розташована в межах території с. Коблеве Березанського району Миколаївської області та зобовязати його повернути земельну ділянку у комунальну власність територіальної громади с. Коблеве.

Стягнути з Коблівської сілької ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури Миколаївської області судові витрати по 14 809,26 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів з моменту набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку.

Головуючий

Судді