Справа № 489/5238/16-ц
Номер провадження 2/489/341/17
Ухвала

Іменем України

10 лютого 2017 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

встановив

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після розлучення з відповідачем сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного автомобілю, який вони придбали за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі.

Позивач просив суд поділити між сторонами майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіль та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спірного автомобілю.

12.01.2017 до суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява. Просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя та виділити частки у праві власності на житловий будинок і земельну ділянку, легковий автомобіль; виділити відповідачу у власність частину перерахованого рухомого майна в натурі, а саме: комп'ютер, принтер, пральну машину, холодильник, мороженицю, 1 люстру, 1 стіл-трюмо, 2 пуфики, комп'ютерний стіл, 1 обідній стіл, пилосос, кімнатні квіти (усі), 2 настільні лампи, 1 офісне крісло, 3 комплекти завіс з гардинами, 5 табуреток, килимне покриття, дошку для прасування, ліжко односпальне, стіл-стінку.

Ухвалою суду від 23.01.2017 вимоги за первісним позовом об'єднано в одне провадження з вимогами за зустрічним позовом.

23.01.2017 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Просив суд компенсувати грошову компенсацію за майно на користь позивача, яке є неподільною річчю та не може слугувати для використання обома сторонами одночасно, повернути авто ОСОБА_3 для поділу між колишнім подружжям.

В судовому засіданні представник позивача подав заяву про забезпечення позову. Просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на авто ОСОБА_3 до винесення судового рішення, витребувати авто у відповідача та об'єднати справи для подальшого розподілу спільного сумісного майна подружжя; до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо автомобіля, не продавати його та не передавати третім особам на зберігання ; витребувати документи на договір купівлі-продажу авто у відповідача; визнати право власності на авто.

Представник позивача в судовому засіданні заяву підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову (частина третя статті 152, частина четверта статті 153, стаття 155, пункт 2 частини першої статті 293 Кодексу) ( 1618-15 ).

Аналіз зазначених положень Кодексу дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

Частина 3 статті 151 ЦПК України встановлює, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Позов може бути забезпечено шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії (п. 1, 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності автомобіль НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 971846.

Відповідачем у справі є інша особа - ОСОБА_2.

А відтак, оскільки автомобіль належить іншій особі (ОСОБА_4) , то в силу положень ст. 152 ЦПК України підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у суду немає, оскільки арешт може бути накладений на майно, що належить відповідачеві і знаходиться в нього або в інших осіб.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач може звернутися до суду з окремим позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. І в такому випадку, потім просити застосувати наслідки реституції або переведення прав покупця.

Оскільки на даний час, власником вказаного автомобілю є не позивач або відповідач, тому таке майно не може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності.

Враховуючи наведене, суддя не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 208-210 ЦПК України суд

ухвалив

Відмовити в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль ОСОБА_5, 2010 р. в. реєстр. номер НОМЕР_2.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня при проголошенні ухвали - з дня її отримання.

Суддя В. В. Кокорєв