Справа № 202/3126/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 лютого 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Шишляннікові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із первісним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд:

1)Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, укладений 14 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним;

2)Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, за ОСОБА_3;

3)Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, укладений 29 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсним;

4)Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, за ОСОБА_4;

5)Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, укладений 05 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - недійсним;

6)Скасувати державну реєстрацію автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, за ОСОБА_5;

7)Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6;

8)Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6;

9)Встановити режим користування автомобілем HYUNDAI ACCENT, тип кузов - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, таким чином: він, ОСОБА_1 користується зазначеним автомобілем - у парні дні місяця, а ОСОБА_2 користується зазначеним автомобілем -у непарні дні місяця;

10)Вилучити автомобіль HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, у ОСОБА_4 та передати ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що 06 червня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований у виконавчому комітеті Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 30.

Під час шлюбу у них народилася дитина - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Останній час між ними виникають сварки, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільното господарства, повної відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на життя та подружні відносини. В результаті між ними були втрачені почуття любові та поваги. У зв'язку з цим вони припинили між собою шлюбні стосунки.

Шлюбні відносини вони фактично припинили у березні 2016 році.

Під час шлюбу ним та ОСОБА_2 за спільні кошти було набуто майно: автомобіль HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2, 2011 р.в, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, який за їхньою згодою був зареєстрований за гр. ОСОБА_2 та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач, ОСОБА_2 в квітні 2016 року повідомила його про її рішення індивідуального користування зазначеним транспортним засобом.

Місцезнаходження транспортного засобу до теперішнього часу йому не відомо. Відповідач відмовляється надати копію технічного паспорта на автомобіль. У зв'язку з тим, що відповідач сховала спірний транспортний засіб та документи на нього, він позбавлений можливості провести оцінку майна для визначення розміру сплати судового збору.

Спірний автомобіль належить їм з ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та відноситься до неподільної речі. Оскільки автомобіль є річчю неподільною, а іншого спільного майна та фінансових можливостей сплатити один одному компенсацію вартості частки у праві спільної власності на автомобіль жоден з подружжя не має, єдиним можливим способом поділу майна є визначення часток у праві спільної сумісної власності для перетворення її у спільну часткову власність.

12травня 2016 року він звернувся до Індустріального районного суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, про що повідомив ОСОБА_2

14травня 2016 року автомобіль HYUNDAI ACCENТ ОСОБА_2 був проданий ОСОБА_3.

16травня 2016 року він звернувся з позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя.

Він не давав згоди на продаж спірного транспортного засобу, яка відповідно до вимог ст.65 СК України є обов'язковою.

20вересня 2016 року автомобіль HYUNDAI ACCENT ОСОБА_3 був проданий ОСОБА_4.

05листопада 2016 року автомобіль HYUNDAI ACCENT ОСОБА_4 був проданий ОСОБА_5.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є добросовісними набувачами у зв'язку з їх обізнаністю про існування спору про право власності на транспортний засіб під час укладання договорів купівлі-продажу.

З квітня 2016 року місцезнаходження транспортного засобу до теперішнього часу йому не відомо.

Через викладені обставини він вимушений звернутися до суду із позовом.

ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 із зустрічним позовом у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд розподілити їхнє із ОСОБА_1 спільне майно та визнати за нею право власності на ? частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 позивачка просить визнати право власності на ? частину зазначеної квартири.

В обґрунтування таких зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що під час шлюбу вони із ОСОБА_1 за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. За їхньою із ОСОБА_1 спільною згодою договір купівлі-продажу та відповідно і право власності було оформлено на ОСОБА_1

ОСОБА_1 не визнає квартиру спільною сумісною власністю та вважає її своєю особистою власністю, через що вона вимушена звернутися до суду.

Також, ОСОБА_2 вважає, що розподіл спільної квартири має відбуватися із відступленням від принципу рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Зокрема, вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, яка проживає із нею та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліментів не сплачує, вчиняє на неї тиск шляхом погроз та фізичного насильства.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали та пред'явлений первісний позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у позовній заяві обставини. Позовні вимоги за зустрічним позовом визнали частково та не заперечували проти розподілу спірної квартири між сторонами по справі, але без відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, не заперечували проти визнання за кожним із сторін права власності по ? частині спірної квартири.

ОСОБА_2 та її представник проти задоволення первісного позову заперечували, і у позовних вимогах ОСОБА_1 просили відмовити у повному обсязі. Зустрічну позовну заяву просили задовольнити. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у зустрічному позові обставини.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 повідомлялися у встановленому законом порядку про день, місце та час судового розгляду справи, але у судове засідання особисто не з'явилися, своїх представників не направили.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника, а також ОСОБА_2 та її представника, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

06 червня 2009 року виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис за № 30.

Під час шлюбу у сторін народилася дитина - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами у власність було набуте таке майно:

-Транспортний засіб - легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов № НОМЕР_2, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 право власності було зареєстроване за ОСОБА_2 04 жовтня 2011 року Відділом РЕР ДАІ № 3 ГУ МВС України в Дніпропетровській області);

-Трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (право власності зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. за реєстровим № 277, в цей же день було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1.).

Подружні стосунки сторони припинили через відсутність взаєморозуміння, втрату почуттів любові та поваги один до одного, розходження поглядів на сімейні відносини та ведення спільного господарства, свари.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2016 року (справа № 202/2965/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано. Рішення не оскаржувалося сторонами та набрало законної сили.

Як було встановлено у судовому засіданні спільна дитина сторін - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає із ОСОБА_2 за адресою спірної квартири.

Між сторонами існує спір з приводу стягнення коштів на утримання дитини. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15.11.2016 року (справа № 202/6866/16-ц) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 присуджені до стягнення починаючи з 04 листопада 2016 року аліменти на утримання дитини у розмірі 750 гривень щомісячно. Дане рішення було оскаржене в апеляційному порядку та є таким, що не набрало законної сили.

Як вбачається із матеріалів справи, 14 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі продажу, згідно із яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив спірний автомобіль HYUNDAI ACCENT за 40 000,00 гривень. На підставі даного договору за відповідачем ОСОБА_3 14 травня 2016 року було зареєстроване право власності на вказане спірне рухоме майно та транспортному засобу присвоєно новий державний номерний знак НОМЕР_3.

У подальшому, 29 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу за умовами якого ОСОБА_3 продав спірний автомобіль ОСОБА_4 за 260 000,00 гривень. На підставі даного договору за відповідачем ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на вказаний автомобіль.

ОСОБА_4 05 листопада 2016 року спірний автомобіль HYUNDAI ACCENT продав відповідачу ОСОБА_5 за 100 000,00 гривень, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу і на підставі якого за відповідачем ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на спірний транспортний засіб.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 перебуває на обліку у онкогінеколога із наявними захворюваннями.

Спільна дитина сторін - ОСОБА_6, яка проживає разом із ОСОБА_2, перебуває на диспансерному обліку з червня 2015 року та потребує домашнього догляду.

Згідно із висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 2775 від 18.07.2016 року у ОСОБА_2 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та внутрішньо шкіряних крововиливів на верхніх кінцівках на лівій сідниці, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів). Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Як пояснила у судовому засіданні ОСОБА_2 зазначені тілесні ушкодження утворилися в результаті побиття її ОСОБА_1 Останній неодноразово в ході з'ясування стосунків із нею вдавався до побиття завдаючи їй тілесних ушкоджень. Через це вона зверталася до правоохоронних органів із вимогами щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

На момент розгляду і вирішення справи судом спірний автомобіль відповідачкою вже було відчужено на користь іншої особи, доказів того, що спірний автомобіль відчужувався ОСОБА_2 за письмовою згодою позивача за первісним позовом ОСОБА_1 як законного співвласника надано не було, а пояснення самої ОСОБА_2 і надані нею письмові пояснення свідків, не є достатніми і допустимими доказами, що свідчили б про те, що ОСОБА_1 дійсно приймав учать у продажі спірного автомобіля і висловлював щодо такого правочину свою згоду.

Разом із тим, у судовому засіданні не було встановлено, що ОСОБА_2 та співвідповідач ОСОБА_9, також як і інші співвідповідачі - контрагенти за оспорюваними договорами купівлі-продажу спірного автомобіля, діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 та інші знали чи за обставинами справи не могли не знати про те, що спірне майно (автомобіль) належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, і ОСОБА_2, укладаючи оспорюваний договір, не отримала згоди на це другого з подружжя - ОСОБА_1

При таких обставин, ОСОБА_1 не позбавлений права на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї оспорюваного транспортного засобу, а тому у задоволенні його позовних вимог за первісним позовом, суд вважає необхідним відмовити у повному обсязі.

Такий висновок кореспондується із правовою позицією Верховного Суду України зробленою у справі № 6-1587цс16.

Зокрема, за нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку ВСУ дійшов висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України,застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Як було встановлено у судовому засіданні, після розірвання шлюбу сторін ОСОБА_6 залишилася проживати із позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка займається вихованням та утриманням дитини, дбає про її фізичний та духовний розвиток, забезпечує дитину продуктами харчування, одягом, тощо.

При цьому, судом було встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку у онкогінеколога із наявними захворюваннями, а спільна дитина сторін за станом свого здоров'я перебуває на диспансерному обліку з червня 2015 року та потребує домашнього догляду, що підтверджується долученими до матеріалів справи медичними довідками № 114, № 363, № 295, а також виписним епікризом із історії хвороби ОСОБА_2 № П023233.

З наданих у судовому засіданні ОСОБА_1 розрахункових документів вбачається, що він переказував кошти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_6, а саме у квітні 2016 року - 213,52 грн., у травні 2016 року - 228,65 грн., у липні 2016 року - 1002,51 грн., у серпні 2016 року - 500,00 грн., у вересні 2016 року - 502,51 грн. З листопада 2016 року ОСОБА_1 сплачував на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі згідно рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року - 750,00 грн. щомісячно. Дану обставину сторони підтвердили у судовому засіданні.

Розмір аліментів, які одержувала ОСОБА_2 від позивача за первісним позовом ОСОБА_1, з урахуванням розміру встановленого прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років (з 01.01.2016 року - 1167 грн., з 01.05.2016 року - 1228 грн., з 01.12.2016 року - 1313 грн., з 01.01.2017 року - 1335 грн. згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік») суд не може вважати достатнім для забезпечення повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування, за тієї умови, що спільна донька сторін - ОСОБА_6 за станом здоров'я перебуває на диспансерному обліку з червня 2015 року та потребує домашнього догляду і лікування.

Отже, при вирішенні зустрічних позовних вимог, суд вважає можливим відступити від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, та враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, що мають істотне значення для справи, а також враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, що потребує догляду і піклування, яка мешкає разом із ОСОБА_2, та частково задовольнити зустрічну позовну заяву, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 на 1/3 частку зазначеної квартири.

У відповідності до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом, суд вважає необхідним відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Після набрання рішенням законної сили кошти, які знаходяться на депозитному рахунку суду та внесені 28 жовтня 2016 року в розмірі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) на підставі квитанції № ПН1332 - повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_4).

Зустрічну позовну заяву - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2:

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_5), право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_4), право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_4), на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_5), судовий збір 2130,68 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук