Номер провадження: 22-ц/785/101/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Громіка Р.Д.,

ОСОБА_2.

при секретарі Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року по справі за скаргою ОСОБА_4 на постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 і на постанову державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_6,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 25.12.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і на постанову державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_6 від 01.06.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

ОСОБА_4 просила визнати зазначені постановити незаконними та скасувати їх, посилаючись на порушення державними виконавцями вимог ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» та ЗУ «Про іпотеку».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірними і скасовано постанову державного виконавця Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 25.12.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і постанову державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_6 від 01.06.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині арешту і оголошення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_7.

В іншій частині скарги відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, Публічне акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст ухвали, яка оскаржена, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем у ході виконання виконавчого листа про стягнення грошових коштів на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» винесені постанови про арешт та заборону на відчуження квартири, яка перебуває в іпотеці ПАТ «Укрсиббанк».

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Так, апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2012 року задоволені позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 та Кредит» до ОСОБА_8 і ОСОБА_7, та стягнуто з останніх у солідарному порядку на користь позивача грошові кошти в сумі 178978,86 грн..

29.10.2012 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС ОСОБА_5 від 10.03.2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «БАНК ОСОБА_3 і Кредит» грошових коштів в сумі 178978,86 грн..

Постановою державного виконавця від 25.12.2015 року накладено арешт на усе майно, що належить боржнику, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1/б, кв. 58.

Постановою державного виконавця Малиновського ВДВС ОСОБА_6 01.06.2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання того ж виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «БАНК ОСОБА_3 і Кредит» грошових коштів в сумі 178978,86 грн..

Також 01.06.2016 року державним виконавцем Прокопець Ю.Р. для забезпечення вимог стягувача на все майно ОСОБА_7, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, накладено арешт і оголошено забору на відчуження цього майна.

Обґрунтовуючи свою скаргу ОСОБА_4 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1, на яку був накладений арешт державним виконавцем, є предметом іпотеки за договорами іпотеки, укладеними 10.05.2006 року та 29.01.2007 року між ОСОБА_7 та АКІБ «Укрсиббанк». Зазначеною іпотекою забезпечено виконання іпотекодавцем зобовязань за договорами про надання споживчих кредитів, які були укладені між нею та АКІБ «Укрсиббанк».

Скаржниця зазначила, що дії державного виконавця суперечать вимогам ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» та ЗУ «Про іпотеку» і порушують її права щодо виконання наявних зобовязань, які виникли на підставі договорів про надання споживчих кредитів та були забезпеченні іпотекою спірної квартири.

Крім того, ОСОБА_7 було зазначено, що у 2008 році був укладений кредитний договір між ПАТ «Банк «ОСОБА_3 і Кредит» та ОСОБА_8, а ОСОБА_7 виступала поручителем за цим договором.

17.09.2008 року у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_8 та Банком «ОСОБА_3 та Кредит» був укладений договір застави автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_8П, передав Банку у заставу належний йому автомобіль «CYERY TIGGO», 2008 року випуску.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Підставою для відкриття виконавчого провадження є виконавчий документ, визначений у ст. 17 Закону і поданий за заявою стягувача (його представника) про примусове виконання рішення.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження», заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 ЗУ «Про виконавче провадження», а порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 зазначеного Закону, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень ЗУ «Про іпотеку», що зазначено у ч. 8 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження».

У ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що іпотека виконує забезпечувальні функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо визнання неправомірними та скасування постанов державних виконавців про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, яке знаходиться в іпотеці іншого Банку, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання проведено державним виконавцем за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, що є порушенням ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про іпотеку».

На підставі зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та такою, що скасуванню не підлягає.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 2 п. 1, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_2