Справа № 442/6064/15 Головуючий у 1 інстанції: Дубель Р.М.
Провадження № 22-ц/783/398/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: прокурора Панькевич Р.В., представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Дрогобицької міської ради на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на садибний житловий будинок,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та просила ухвалити рішення, яким зобов»язати відповідачку не чинити їй перешкод у користуванні садибним житловим будинком та визнати за нею право власності на садибний житловий будинок, який знаходиться за адресою м.Дрогобич, вул.Холмська,6/1.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вищевказаний садибний житловий будинок розташований поруч з садибним житловим будинком відповідача, площею 19,5 кв.м., житловою 8,1 кв.м. Вказані будинки були збудовані нами спільно з відповідачем за власні кошти.

Через сумісне користування цими будинками в них з відповідачем часто виникають конфліктні ситуації. Відповідач без її дозволу і не зважаючи на її заперечення особистими речами загороджує прохід до будинку, розміщує свої речі, чинить перешкоди у користуванні майном, не визнає її права власності. Ствердила, що не може використати своє право на захист права власності і права користування, оскільки право власності на вищевказаний садибний житловий будинок не набула, так як будинок є самочинним будівництвом.

Однак звертає увагу, що на її замовлення ПП «Архібуд1» здійснив технічну інвентаризацію вищевказаного будинку, за результатом якої було виготовлено технічну документацію забудов, що знаходяться по вулиці Холмська, 6/1, в м. Дрогобича Львівської області та видано відповідний технічний паспорт,

Враховуючи те, що будівництво даного будинку жодним чином не порушує права відповідача та інших осіб просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву про визнання права власності за нею на садибний житловий будинок, який знаходиться за адресою м. Дрогобич, вул. Холмська, 4/1, загальною площею 19,5 кв.м., житловою 8,1 кв.м.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначає, що будівництво даного будинку було здійснено за спільні кошти, проте через сумісне користування будинками з відповідачем виникають часті конфлікти. Остання не набула права власності на свій будинок та відмовляється надати згоду визнання права власності на будинок їй, що стало підставою звернення до суду. Зазначає, що на підставі ч.3 ст.376 ЦК України, суд має право визнати право власності за особою, яка здійснила самочинне будівництво тому просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Зобов»язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні садибним житловим будинком , який знаходиться за адресою м.Дрогобич, вул. Холмська,6/1, Львівської області, загальною площею 51,7 кв.м., житловою 30,3 кв.м..

Визано за ОСОБА_2 право власності на садибний житловий будинок , який знаходиться за адресою м.Дрогобич, вул.Холмська,6/1, Львівської області загальною площею 51,7 кв.м., житловою 30,3 кв.м..

Визнано за ОСОБА_4, право власності на садибний житловий будинок, який знаходиться за адресою м.Дрогобич, вул.Холмська,4/1, Львівської області загальною площею 19,5 кв.м., житловою 8,1 кв.м.

Рішення суду оскаржила Дрогобицька місцева прокуратура. В апеляційній скарзі зазначає, що вказаним рішенням зачіпаються інтереси територіальної громади, оскільки незаконні та безпідставні дії із землею можуть завдати матеріальної шкоди громаді міста. Враховуючи те, що Дрогобицька міська рада самостійно не реалізувала своє право на апеляційне оскарженя рішення, яке зачіпає інтереси територіальної громади є підстави для застовування прокуратурою заходів представницького характеру в інтересах держави , шляхом оскарження рішення суду в апеляційному порядку. Звертає увагу, що предметом вказаного спору є здійснення самовільного будівництва на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади м.Дрогобича та не була надана для таких цілей. Крім цього, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що під час будівництва спірних садибних будинків дотримано архітектурно-будівельні вимоги, державні будівельні норми, місцеві правила забудови, оскільки такі твердження не доведені жодними належними доказами. Звертає увагу, що матеріали справи не містять даних щодо звернення позивача та відповідача до органів місцевого самоврядування, департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області стосовно узаконення самочинно збудованого приміщення, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання, а тому висновки суду про задоволення первісного та зустрічного позовів є помилковим. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що Дрогобицька міська рада та Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області надавали згоду на визнання права власності на самочинне будівництво здійснене на її земельній ділянці та що здійснене будівництво відповідає будівельним нормам і правилам, а тому з врахуванням ст.376 ЦК України таке вважається самочинним будівництвом , і особа, яка його здійснила не набуває на нього права валасності. Крім цього, при ухваленні рішення суд не врахував вимоги ч.2 ст.331 ЦК України та роз»яснення надані у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)». Враховуючи наведенні обставини просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовити. Сплачений судовий збір просить стягнути з позивачів за первісним та зустрічним позовами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панькевич Р.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2-ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно приписів статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Згідно з ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Частиною 2 ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу (ст.375 ЦК України).

Згідно з ч.1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Приписами ч.1 ст.381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Як вбачається з вимог первісної та зустрічної позовної заяви позивачі визнали, що вказані будинки є самочинним будівництвом, а відтак судом під час ухвалення рішення безпідставно не враховано вимог ч. 2 ст.376 ЦК України.

У п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України» роз»яснено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни.

Вказані обставини залишилися не з»ясовані судом першої інстанції, що свідчить про необґрунтованість рішення.

Крім цього, як вбачається з відповіді Дрогобицької міської ради звернення позивачів про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Холмській не вирішені, а відтак враховуючи вищенаведені роз»яснення позовні вимоги про визнання права власності до задоволення не підлягали.

Щодо задоволення позовних вимог в частині зобов»язання не чинити перешкод у користуванні садибним будинком, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду не відповідає вимогам процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак матеріали справи не містять жодних доказів з приводу того, що відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_2 у користуванні її будинком.

Крім цього, згідно з ч. 3 ст.123 ЦПК України вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом, однак матеріали справи такої ухвали не містять.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Дрогобицької міської ради задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у задоволенні їх позовів про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності та про визнання права власності на садибний житловий будинок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

ОСОБА_5