У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні даним приміщенням та забезпечення доступу до майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що йому на праві власності належить нежитлове підвальне приміщення площею 6 кв. м у АДРЕСА_1 Проте він не може користуватись вказаним майном, оскільки ОСОБА_7 не надає йому проходу, який можливий лише через приміщення кладови площею 4,1 кв. м, належної відповідачу.

Посилаючись на зазначені обставини та на приписи ст. 391 ЦК України, просив суд усунути перешкоди в користуванні підвальним приміщенням площею 6 кв. м у будинку по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні ним вказаним приміщенням та забезпечити доступ до майна через належну відповідачу кладову площею 4,1 кв. м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 29 грудня 2002 року ОСОБА_6 був власником приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 468,70 кв. м.

11 січня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого останній придбав у ОСОБА_8 частину приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 48,4 кв. м. по АДРЕСА_1, яке складається з: 1-2 склад площею 19,3 кв. м, 1-3 склад площею 13,1 кв. м, 1-4 приміщення площею 13,8 кв. м, 1-8 туалет площею 1,7 кв. мта 9/1000 частини приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 4,1 кв. м, а саме: 1-5 кладова площею 4,1 кв. м за вказаною адресою.

26 березня 2014 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_9 приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 416,7 кв. м.

Згідно з інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 вересня 2015 року сторонам на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_7 - 9/1000 частини приміщення магазину по АДРЕСА_1, ОСОБА_6 - 991/1000 частини (а. с. 20).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що не має можливості користуватися належним йому підвальним приміщення площею 6 кв. м у будинку по АДРЕСА_1, оскільки відповідач не надає йому проходу, який можливий лише через приміщення кладови площею 4,1 кв. м, належної відповідачу.

Згідно з висновком спеціаліста Тернопільського відділення Київського НДІСЕ від 22 листопада 2013 року № 5923/13-22 влаштувати дверний проріз у несучій стіні для доступу до приміщення VIII, яке знаходиться в підвалі будинку по АДРЕСА_1, не вбачається за можливе (а. с. 5).

Із інвентарної справи № 48511, папка № 668, вбачається, що вхід до спірного підвального приміщення через належне відповідачу приміщення існував, проте станом на 06 лютого 2007 року (до придбання ОСОБА_7 у ОСОБА_8 приміщення площею 4,1 кв. м) до поверхового плану приміщень техніком інженером ТОВ «МБТІ» було внесено зміни про відсутність входу до спірного приміщення, зі складанням Акта поточних змін, з наявним підписом позивача ОСОБА_6 - й при обстеженні приміщення 1-Б виявлено, що закладено частину дверного пройому; за рахунок дорахуваання площі пройому загальна площа приміщення збільшилася і становить 4,1 кв. м. При цьому жодних відомостей про наявність, станом на дату огляду техніком БТІ - 06 лютого 2007 року, отвору для входу з даного приміщення до підвалу площею 6 кв. м в акті огляду не зазначено.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Застосовуючи положення ст. 391 ЦКУкраїни власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач у суді не довів факту порушення відповідачем його права на користування підвальним приміщенням. Сам факт володіння суміжним приміщенням, з якого теоретично можливий прохід до приміщення іншого власника і небажання надати доступ сторонній особі до власного майна, не може вважатися створенням перешкод в розумінні ст. 391 ЦК України. Захищаючи право одного власника, неможливо порушувати таке ж право іншого власника.

Крім того, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що встановлення проходу через належне відповідачу приміщення кладову є неможливим, оскільки дане приміщення відноситься до аптечного закладу, який повинен бути ізольованим, несуміщеним. У даному приміщенні знаходяться товарно-матеріальні цінності, медичні препарати, які продаються за рецептами, не дозволені для вільного обігу і за обігом яких здійснюється суворий контроль.

Позивачем не доведено, що належна відповідачу кладова є єдиним приміщенням, через яке можливий прохід до належного йому підвального приміщення, оскільки на першому поверсі нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 над спірним приміщенням знаходиться також кладова 1-6 площею 2,2 кв. м, власником якої є син позивача ОСОБА_9

Висновки судів про те, що обраний позивачем спосіб захисту є бажанням позивача реалізувати своє право власності за рахунок речових прав на чуже майно, що підлягає до врегулювання за правилами розділу ІІ ЦК України «Речове право на рухоме майно», ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що він уже звертався із позовом до відповідача про встановлення сервітуту як речового права на чуже майно у вигляді права проходу до належного йому нежитлового приміщення через кладову площею 4,1 кв. м, належну відповідачу, проте у його задоволенні було відмовлено - безпідставні, оскільки не підтвердженні належними доказами та не стосуються суті даного спору, тому на законність та обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень не впливають.

Отже доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова