Справа № 445/737/16 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/1137/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Павлишина О.Ф., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.І.

З участю: сторін, представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частку житлового будинку, що знаходиться за адресою вул. І.Франка,22 с.Княже, Золочівський р-н, Львівська обл.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Задовольняючи позов, суд не врахував того, що спірне майно, як об»єкт нерухомості відповідно до ст.331 ЦК України виникло лише на початку 2016 року. Підставою для такого твердження є те, що будинок, який був придбаний сторонами у 1986 році і належав подружжю на праві спільної власності на час розгляду справи перестав існувати. Підтвердженням цього є договір купівлі-продажу за яким придбаний будинок складався з двох житлових кімнат. Рішення виконкому Княжецької с/р від 2010 року та технічний паспорт на будинок та свідоцтво про державну реєстрацію датоване 2016 роком. Враховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано 14.08.2015 року, а при цьому сторони перестали проживати спільно ще з 2008 року, а правовою підставою для узаконення будівництва стало рішення сільської ради від 2010 року, а також те, що саме майно після державної реєстрації з»явилось в 2016 році у суду не було правових підстав для поділу майна, яке не існувало під час перебування сторін у шлюбі. Просить рішення суду в частині визнання права власності на ? частину житлового будинку за позивачкою скасувати .В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення відповідача по справі ОСОБА_4, який пояснив, що хоче щоб все залишалося так як було до розірвання шлюбу, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивачки ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, зернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У статті 11 ЦПК визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивачка ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом про реальний поділ спільно нажитого майна подружжя за період перебування у шлюбі з 1985 року по 14.08. 2015 року.

Крім рухомого майна, яке позивачка просила поділити між нею та відповідачем, просила залишити їй ? частину житлового будинку в с.Княже вул.Ів.Франка,22 Золочівського району Львівської області вартістю 97 391 грн. У позовній заяві позивачка називає конкретні приміщення житлового будинку та конкретні господарські приміщення, які зазначені у технічному паспорті та просить їх передати їй у власність.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

За змістом статті 70 СК , статті 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК) у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 СК може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції зазначив, що житловий будинок разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами підлягає поділу лише у ідеальних частках, оскільки будинок є неподільною річчю, можливість поділу якого у натурі не доведена. Крім цього, сторони не досягли згоди щодо компенсації одному із подружжя вартості частини будинку.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів категорично не погоджується та вважає їх неправильними, оскільки суд взяв на себе повноваження експертів судової будівельно-технічної експертизи, яка у даному спорі не призначалася.

Як вбачається із доводів позовної заяви, із змісту судового рішення від 29 листопада 2016 року, що оскаржується, сторони по справі є колишнім подружжям. Прожили у шлюбі 30 років та за цей період набули майно, яке відповідно до статтей 60, 69, 70 СК України є спільно нажитим майном, а відтак презюмується, що як позивачка так і відповідач мають право на ? частину спільно нажитого рухомого та нерумого майна. У суду не було потреби визнавати за позивачкою ОСОБА_5 право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться у с.Княже вул.Ів.Франка,22 Золочівського району Львівської області в його ідеальній частці, оскільки таке право за позивачкою ОСОБА_5 визнано Законом і вона вправі користуватися, володіти та розпоряджатися цим майном.

Суд у своєму рішенні зазначив, що на підставі поданих документів встановлено, що спірний будинок починаючи з 1986 року належав подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як членам колгоспного двору.

Щодо визнання судом першої інстанції права власності за ОСОБА_5 на ? частину житлового будинку №22 по вулиці Ів.Франка у с.Княже Золочівського району Львівської області на який позивачка має право в силу Закону, суд вийшов за межі позовних вимог, додатково не роз»яснив сторонам, що вони мають право на призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення реальних часток, клопотання з приводу призначення названої вище ексертизи сторони по справі чи їх представники в суді апеляційної інстанції не заявляли, а відтак у колегії суддів нема підстав вважати, що ? названих позивачкою приміщень у житловому будинку та господарських приміщень та споруд відповідає по площі рівності часток та відповідає ДБН. Висновок з цього приводу може дати тільки судова будівельно-технічна експертиза, яка визначає варіанти поділу житлового будинку із врахуванням всіх вимог. Позивачка ОСОБА_5 вправі звернутися у суд повторно з позовною вимогою про реальний поділ житлового будинку у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи, а не з визначенням самостійно приміщень на які вона претендує. Такого права не позбавлений і відповідач ОСОБА_4

Згідно статті 69 ч.1 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Виходячи із вище зазначеного, колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, а тому рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у позовних вимогах через недоведеність, що не позбавляє позивачку у визначений Законом спосіб звернутися в суд для вирішення спору, який залишається невирішеним.

Враховуючи те, що позивачкою ОСОБА_5 не подавалася апеляційна скарга в частині поділу рухомого майна, колегія суддів апеляційного суду не виходить за межі апеляційної скарги та рішення в частині відмови в позові не переглядається.

Згідно статті 303 ч.1 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на ? ідеальну частину житлового будинку в с.Княже вул.І.Франка,22 Золочівського району Львівської області скасувати.

Ухвалити новее рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 у виділенні зазначених нею у позовній заяві приміщень у житловому будинку №22 вул.Франка с.Княже Золочівського району Львівської області відмовити за недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1572,03 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді О.Ф.Павлишин

ОСОБА_6