Справа № 357/1265/15-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/100/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 01.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-ї особи: Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області про визнання недійсною довіреності на продаж квартири, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 21.02.2014 року помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого спадщина не відкривалася, оскільки квартира АДРЕСА_1, яка належала померлому, була подарована ОСОБА_4 21.02.2014 року її сестрою ОСОБА_3 згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, серія та номер реєстрового запису 257, індексний номер реєстрового запису 11102808 від 21.02.2014 року, здійсненого о 14 год.38 хв. в день смерті батька, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 вказану квартиру на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_5, серія та номер реєстрового запису 255 від 21.02.2014 року, довіреність від імені ОСОБА_6 на відчуження квартири підписав не сам ОСОБА_6, а власниця квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_7, але позивачу достовірно відомо, що на час посвідчення договору дарування квартири його батько за станом здоровя не міг керувати своїми діями, не міг віддавати відлік своїм діям, або ж перебував у стані біологічної смерті, у нотаріуса не було жодних правових підстав посвідчувати договір дарування квартири.

Позивач просив суд визнати недійсною довіреність на право відчуження квартири АДРЕСА_3, видану ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 21.02.2014 року, зареєстровану в реєстрі № 255 приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 21.02.2014 року, час реєстрації 12 год.13 хв., зареєстровану в Єдиному реєстрі довіреностей за реєстраційним номером 40708003; визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений від імені дарителя ОСОБА_6 представником ОСОБА_3 21.02.2014 року на користь обдарованої ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі № 257 приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 21.02.2014 року, час реєстрації 14 год.37 хв., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 03, номер запису про право власності 4750353; скасувати реєстраційний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 03 про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, номер запису про право власності 4750353, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.02.2014 року, 14.37.32.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2016 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним висновком суду, позивач ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом незаконно відмовлено у задоволенні позовних вимог, не надано належної оцінки доказам по справі. Крім того вказує, що судом першої інстанції невірно розтлумачено висновок експерта №123ц від 17.06.2015 року, де описується послідовно причинний зв'язок захворювання ОСОБА_6, у неможливості усвідомлення ним значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних справ, прийшла до висновку, що вони обґрунтована та підлягають задоволенню з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду наведеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з факту

відсутності безспірних доказів, які б підтверджували ті обставини, що ОСОБА_6 в момент підписання та посвідчення від його імені довіреності 21.02.2014 року, на підставі якої було вчинено договір дарування квартири саме на користь особи, яка доглядала ОСОБА_6, не усвідомлював за станом здоровя значення своїх дій та не міг керувати ними.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитися.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 21.02.2014 року помер ОСОБА_6, який проживав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтва про його смерть (т.1, а.с.141), копією довідки Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 від 04.03.2014 року № 650 (т.1, а.с.142).

За умовами ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_6 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_4 загальною площею 31,5 кв.м, що слідує з копії свідоцтва про право власності на житло від 23.02.1998 року, яке видане згідно з наказом ВАТ «Росава» № 148 від 23.02.1998 року, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» , на свідоцтві є реєстровий напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності на дану квартиру на імя ОСОБА_6 в реєстровій книзі № 107, реєстр № 12508 (т.1, а.с.82).

З матеріалів спадкової справи № 172/2014, Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, вбачається, що після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини 03.04.2014 року звернувся до нотаріальної контори син спадкодавця ОСОБА_2, що стверджується копією його заяви в матеріалах спадкової справи, де знаходяться також копії документів, які підтверджують родинні стосунки спадкодавця та спадкоємця (т.1, а.с.140-148).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, апелянт зазначив, що він є спадкоємцем 1-ї черги, посилаючись на вимоги ст.ст.1268, 1261 ЦК України.

Так, у відповідності до вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За умовами ст.1261 ЦК У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Також встановлено, що 21.02.2014 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 посвідчено довіреність від імені ОСОБА_6, якою він уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси перед третіми особами та у відповідних підприємствах, установах, організаціях, в т.ч. з питань дарування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_5 на імя ОСОБА_4, довіреність видана на строк до 21.02.2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 255, що вбачається з копії довіреності (т.1, а.с.73).

В довіреності зазначено про те, що у звязку з хворобою ОСОБА_6 і за його дорученням довіреність підписана ОСОБА_7, довіреність складено та посвідчено за адресою місця проживання довірителя.

Згідно копії Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (т.1, а.с.75), дата посвідчення довіреності 21.02.2014 року, реєстраційний номер 40708003, час реєстрації 12 год.13 хв., № витягу 26352939.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2014 року ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі вказаної вище довіреності, подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3, що слідує з копії договору дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 257 (т.1, а.с.80-81).

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів, оскільки 21 лютого 2014 року помер його батько, який в день своєї смерті підписав договір дарування на імя ОСОБА_4.

Однак, постановою старшого слідчого Шевченко І., кримінальне провадження було закрито у звязку із відсутністю події злочину та на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, зареєстровано в реєстрі за № 257.

За ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Так, за ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог , які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

В ст.203 ЦК України вказано на те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину у відповідно до статті 145 ЦПК України, ухвалами суду першої інстанції було призначено дві посмертні, судово-психіатричні експертизи.

Одна при ухвалені рішення, судом першої інстанції до уваги був взятий лише один висновок судово-психіатриної експертизи №228 від 23.03.2016 року, який у свої сутності не спростовує висновку №123ц від 17.06.2015 року, а навпаки, навіть частково підтверджує попередній висновок.

При розгляді справи колегією суддів апеляційного суду береться до уваги той факт, що ОСОБА_6 в момент підписання та посвідчення від його імені довіреності від 21.02.2014 року о 12 год. 13 хв., на підставі якої було вчинено договір дарування квартири саме на користь особи, яка доглядала ОСОБА_6, не усвідомлював за станом здоровя значення своїх дій та не міг керувати ними, що в свою чергу вказує на те, що, як і договір дарування так і його підписання є речами похідними.

Як розяснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Оцінюючи обставини справи в їх сукупності, зважаючи на відповідність чіткого та недвозначного висновку судових експертиз про відсутність у відповідача через стан здоров'я можливості в момент підписання та посвідчення від його імені довіреності від 21.02.2014 року, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними іншим обставинам справи, зокрема хронічним порушенням мозкового кровообігу, що чітко відображено в історіях хвороби ОСОБА_6, а після спливу терміну в 17 років на протязі від 1997 року до 2014 року, в період якого ОСОБА_6 постійно хворів на хронічне порушення мозкового кровообігу стан його здоров'я постійно погіршувався, що зрештою призвело до слабоумства ОСОБА_6 і у висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №123-ц від 17.06.2015 року чітко зазначено, що під експертний станом на 21 лютого 2014 року страждав на хронічну судинну мозкову недостатність 2-3 ступеню внаслідок перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу по типу геморагії в басейні правої середньо - мозкової артерії і глибоким лівобічним геміпарезом при церебросклерозу, на фоні гіпертонічної хвороби 3 стадії, недостатності кровообігу 2А ступеню, що неодмінно супроводжувалось у нього органічними розладами (пси- хорганічним синдромом) у вигляді вираженої астенії, когнітивних порушень, зниження пам'яті, загальним інтелектуальним зниженням, наявністю неврологічної вогнищевої симптоматики, емоційною лабільністю, плаксивістю.

Та враховуючи повторну судово-психіатричну експертизу № 228від 23.03.2016 року, ніяким чином не спростувала висновків попередньої судово-психіатричної експертизи, а тільки підтвердила наявність у підекспертного ОСОБА_6 психічного захворювання на момент його біологічної смерті, та враховуючи, що іншою стороною не було надано будь-яких доказів, які б спростовували або ставили під сумнів вищенаведені обставини, у колегії суддів відсутні обґрунтовані підстави для критичного відношення до зазначених експертиз та неврахування їх висновків при вирішенні справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження посилання щодо неможливості ОСОБА_6 в момент підписання та посвідчення від його імені довіреності від 21.02.2014 року, на підставі якої було вчинено договір дарування квартири, саме на користь особи, яка доглядала ОСОБА_6, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких умов наявні усі передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК України підстави для визнання такого договору недійсним.

Статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). В той же час, керуючись встановленим ст. 11 ЦПК України принципом диспозитивності судового розгляду, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно п.п.3,4 ст. 60 ЦПК України, Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, заслуговують на увагу.

Оскільки колегією суддів було достовірно встановлено, що одна і та ж обставина судом першої інстанції була не вірно розтлумачена та викладена на підставі хибно трактованих доказів по справі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Вищевказані обставини та правові норми залишилися поза увагою суду першої інстанції, що потягло до невірного вирішення справи. Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-ї особи: Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5, реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області про визнання недійсною довіреності на продаж квартири, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати недійсною Довіреність на право продажу квартири АДРЕСА_6 видану ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 21 лютого 2014 року, зареєстровану в реєстрі №255 приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 21 лютого 2014 року, час реєстрації 12 годин 13 хвилин та зареєстровану в Єдиному реєстрі довіреностей за реєстраційним номером 40708003.

Визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_6 укладений від імені «Дарителя» ОСОБА_6 представником ОСОБА_3 21 лютого 2014 року на користь «Обдарованої» ОСОБА_4 зареєстрований в реєстрі №257 приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 21 лютого 2014 року, час реєстрації 14 годин 37 хвилин та зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майне реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № 03, номер запису про право власності 4750353.

Скасувати реєстраційний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 03 про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_6, номер запису про право власності 4750353, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.02.2014 року, 14.37.32.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: