Справа №473/4462/14-ц 06.02.2017 06.02.2017 06.02.2017
Провадження №22-ц/784/338/17
Справа №473/4462/14-ц Суддя у першій інстанції Висоцька Г.А.
Провадження № 22ц/784/338/17 Суддя-доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. Категорія 27
У Х В А Л А

Іменем України

06 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючого - Лисенка П.П.,

Суддів - Прокопчук Л.М. та Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі- ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

23.05.2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») в простій письмовій формі на засадах повернення, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклав з ОСОБА_3 кредитний договір за № NKVZGK04042087 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти на суму 21 900 доларів США гривень, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 22.05.2015 року, зі сплатою 12,00 % річних за користування ними та комісії за використання фінансового інструменту.

На забезпечення виконання названого договору 23 травня 2005 року сторони уклали договір іпотеки за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Порушуючи норми Цивільного кодексу України та умови договору ОСОБА_3, взятого на себе обов'язку за кредитним зобов'язанням належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 10 січня 2013 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 27 513, 78 долари США, з яких:

●14 280, 54 долари США становить заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●6 835,10 долари США - заборгованість зі сплати строкових та прострочених відсотків за користування позиченими грошима;

●816 долари США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом;

●5 582,14 долари США - пеня.

Посилаючись на виписані обставини та відмову позичальника сплатити заборгованість добровільно, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на квартиру, передану в іпотеку.

Рішення набрало чинності, проте, і до часу звернення з даним позовом - залишається невиконаним.

Посилаючись на виписані обставини та приписи ст. 34 Закону України «Про іпотеку», позивач просив суд передати в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» передану в іпотеку на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору.

Крім того, зобов'язати відповідача на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити квартиру від будь-яких осіб та їх майна.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2014 року в якості співвідповідача до участі у справі залучено ОСОБА_4

Заочним рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області, в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило назване судове рішення в касаційному порядку .

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено; заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 березня 2015 року в частині передачі предмета іпотеки в управління іпотекодержателя скасовано, а справу, в цій частині, передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в решті заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2015 року залишено без змін.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2016 року у задоволені вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо передачі предмета іпотеки в його управління відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове рішення, про задоволення його вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та нормам цивільного законодавства, яким передбачена можливість передачі іпотечного майна в управління іпотекодержателя.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін оскаржене рішення суду 1 інстанції, оскільки суд постановив його з додержанням положень чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Так, відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у вимозі про передачу іпотечного майна в управління, районний суд виходив з того, що в обраний Банком спосіб право того на отримання заборгованих ОСОБА_3 за кредитним договором грошових коштів не може бути захищене, оскільки для його застосування немає передбачених законом умов.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Такий захист здійснюється у спосіб передбачений чинним законодавством і обраний стороною.

Одним з таких способів захисту права, є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - закон України) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 34 цього Закону України визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодаржателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Дійсно, передача майна у тимчасове управління може бути ефективним механізмом допомоги іпотекодержателю в поверненні кредитних коштів, проте при застосуванні такого засобу судам слід беззастережно дотримуватися вимог закону щодо правил та умов передачі майна в управління за судовим рішенням, врахування інтересів обох учасників спірного правовідношення.

Загальне правило передачі іпотеки в управління врегульоване статтею 34 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями вищевказаної статті названого закону законодавець надав іпотекодержателю право прийняти в управління предмет іпотеки на час до його реалізації у встановленому законом порядку.

Основним завданням інституту передачі іпотечного майна в управління є надання іпотекодержателю права на отримання продукції, плодів і доходів від управління іпотечним майном, які, в свою чергу, направляються на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора.

Таким чином, передача іпотечного майна в управління не є ще одним самостійним способом звернення стягнення на предмет іпотеки, а є лише додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора.

У зв'язку з чим та для можливості реально виконати рішення суду у майбутньому, пред'являючи такий позов, ініціатор передачі майна в управління повинен чітко сформулювати позовні вимоги при зверненні із позов і виписати їх у позовній заяві:

- правовий статус осіб, які будуть здійснювати управління, з врахуванням глави 70 ЦК України, оскільки саме нею регулюються питання управління чужим майном;

- характер майбутніх управлінських дій та спосіб використання майна, механізм розпорядження отриманими від управління грошима;

- спосіб отриманням іпотекодержателем контролю над переданим в управління майном, враховуючи при цьому, неможливість примушування особи до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї (частина 2 статті 14 Цивільного кодексу України);

- обгрунтування необхідності застосування такого засобу.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» таких відомостей не містить, а тому вирішувати зазначену вимогу позитивно було б не тільки помилковим, але і протизаконним, оскільки протилежна сторона позбавляється права на захист своїх інтересів. Більше того таке рішення було б неможливо виконати у примусовому порядку, що робить його формальним та безкорисним, що суперечить суті судового рішення.

За такого, у задоволені вимоги про передачу іпотечної квартири в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» слід було відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Л.М. Прокопчук

В.І. Темнікова