У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді : Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання : Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області про стягнення сум грошової компенсації за нанесення матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області про стягнення сум грошової компенсації за нанесення матеріальної та моральної шкоди, відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційний скарзі представник позивача вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не враховано, що до спірних відносин застосовуються норми ч. 1 ст. 1166, ст. 1173-1175 ЦК України, а тому завдана йому матеріальна шкода визначена ст. 625 ЦК України, має відшкодовуватися в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом залишено поза увагою, що внаслідок протиправних дій відповідача, йому було завдано моральну шкоду, оскільки проведення правових заходів щодо оскарження таких дій призвело до нераціонального витрачання життєвого часу та спричинило стресовий стан та виникнення нервозних захворювань.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В запереченні на апеляційну скаргу

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, просить залишити його без зміни.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно на підставі чинного законодавства, а факту завдання позивачу матеріальної і моральної шкоди не встановлено.

На підтвердження такого висновку в рішенні суду наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

З матеріалів справи вбачаеться, що постановою Здолбунівського районного суду від 23 лютого 2016 року по справі № 562/2598/15-а визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі щодо перевизначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації отримуваної ОСОБА_1 пенсії, в тому числі і при підвищенні розміру пенсії як реабілітованому, та зобовязано провести перерахунок пенсії згідно до вимог чинного законодавства України. Постанова набрала законної сили 28 березня 2016 року.

Також вбачається, що фактичний перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 відповідно до вказаної постанови Здолбунівського районного суду від 23 лютого 2016 року було проведено та виплачено доплату в травні 2016 р.

Доводи апеляційної скарги про те, що в результаті несвоєчасного проведеного відповідачем перерахунку пенсії, позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди, яка полягає у знеціненні грошових коштів (інфляції), спростовуються слідуючим.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Водночас, інфляційні втрати є штрафом за прострочення виконання грошового зобов'язання, які обчислюються у відсотках від суми невиконаного зобов'язання.

Стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється ст. 625 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки стягнення інфляційних збитків пов'язане з невиконанням або неналежним виконанням цивільно-правових зобов'язань та є заходом цивільно-правової відповідальності, то положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до відносин, які виникають при простроченні виконання грошового зобов'язання.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України по справі № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року, по справі № 6-352цс16 від 06 квітня 2016 року, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що положення ч. 2 ст. 625, ст.ст. 1161, 1173-1175 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки стягнення інфляційних збитків пов'язане з невиконанням або неналежним виконанням цивільно-правових зобов'язань та є заходом цивільно-правової відповідальності.

Крім того, колегія суддів вважає, що відповідач є неприбутковою організацією і як орган державної влади не користується грошовими коштами, належними позивачу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими.

Разом з тим, спростовуються доводи апеляційної скарги про необхідсть стягнення на користь позивача моральної шкоди, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом п. 5 зазначеної Постанови визначено, що суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів вважає, що звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про перевизначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації отримуваної пенсії, та розгляд справи в суді є невід'ємною стадією процесу правосуддя, що відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, та не залежить від волі відповідача, а тому лише за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, управлінням ПФУ можливо було проведення перерахунок спірної пенсії.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що діями відповідача йому було завдано тяжких моральних страждань, та погіршення стану здоров'я, що безпосередньо пов'язане з діями відповідача, які спрямовані на невиконанням ним грошових зобов`язань, при цьому інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено, тому відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України дана вимога не підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: