АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №753/23786/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4216/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
13 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів -Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не піддягає.

Судом встановлено, що у грудні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору позики недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 11 жовтня 2010 року вона була прийнята на роботу за трудовим договором до ПП «Баядера» на посаду «фахівець з розширення ринку збуту» у відділ маркетингу бази в м. Запоріжжі.

У зв'язку із реорганізацією ПП «Баядера» в ТОВ «Баядера Логістик» на вимогу керівництва її було звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП з 2 лютого 2011 року.

З наступного дня за днем звільнення, з 3 лютого 2011 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «Баядера Логістик» у відділ продажів бази в м. Запоріжжі на посаду «агента торгівельного».

3 лютого 2011 року її було повідомлено про те, що обов'язковою умовою для прийняття на роботу є підписання нею у юрисконсульта ТОВ «Баядера Логістик» у відділі продажів бази в м. Запоріжжі бланку договору позики, нібито укладеного між нею та ТОВ «Баядера Логістик» з незаповненими графами, які визначають істотні умови цього договору (дату та номер договору, прізвища позичальника суми позики за договором, строку повернення позики, даних позичальника) бланку розписки про отримання коштів у позику, з незаповненими графами, які визначають істотні умови цієї розписки (дату розписки, прізвище позичальника, кількість отриманих коштів, підставу для отримання коштів), а також бланку видаткового касового ордеру з усіма незаповненими графами.

У зв'язку із тим, що до основних функціональних обов'язків позивача належить збір на торгових об'єктах (магазинах, торгівельних точках на ринку тощо) замовлень на товар (продукцію) та сум оплати їх вартості, яка здійснюється переважно у готівковій формі, то через неї замовники передавали майже кожного робочого дня суми, в розмірі, приблизно 10 000 грн.

Оскільки на підприємстві не практикувалося укладення із працівниками договорів про матеріальну відповідальність, то проставлення працівниками своїх підписів на бланках договорів позики та на бланках видаткових касових ордерів є хоч і не дуже законним, але способом забезпечення відповідальності працівників перед ТОВ «Баядера Логістик» за суми, які вони кожного дня пропускали через свої руки.

У випадку виявлення недостачі певної суми грошей, за які відповідає певний працівник, існує можливість стягнути саме цю суму, через договір позики, шляхом внесення у вже підписаний працівником бланк договору та бланк видаткового касового ордеру, за яким нібито працівник одержав цю суму.

Зазначила, що її запевнили в тому, що на такі обов'язкові умови погоджуються всі працівники, бо інакше її не вбачаються трудові відносини, й що ніяких афер не відбудеться, а підписані нею бланки договору позики та видаткового касового ордеру будуть знаходитися на підприємстві, і не будуть використовуватися, окрім випадків виявлення не достачі за її вини. У зв'язку з тим. що на той час вона перебувала у скрутному матеріальному становищі та їй потрібна була ця робота, вона , не будучи юридично обізнаною людиною, й не маючи життєвого досвіду у подібних ситуаціях, а також з урахуванням попередніх нормальних трудових відносин з ПП «Баядера» у період з 11 жовтня 2010 року по 2 лютого 2011 року, підписала бланки вказаних вище документів та була прийнята на роботу.

Починаючи із 3 лютого 2011 року вона почала працювати на новому підприємстві, хоча це було все те ж підприємство, тільки вже з іншою, зареєстрованою організаційно-правовою формою.

У травні місяці 2014 року на підприємстві був проведений фінансовий аудит, який визнав, зокрема, її роботу задовільною.

Зазначила, що 7 липня 2014 року її безпосереднім керівником супервайзером ОСОБА_4 було пред'явлено їй необґрунтовану претензію, яка полягала у тому, що нібито вона допустила нестачу на дуже значну суму. Вона пояснила йому, що ніякої нестачі нею допущено не було і просила провести службову перевірку, для виявлення винної у нестачі особи та підтвердження суми нестачі. Але її прохання не були задоволені. Від безпосереднього керівника та його співучасників в її адресу почали відбуватися погрози та шантаж, направлені на одержання від неї великої суми грошей, якої нібито за її вини не вистачає на підприємстві. Розмір даної суми спочатку складав 50 000 грн., а потім ця сума почала збільшуватися до 100 000, а пізніше досягнула 150 000 грн.

Службове розслідування на підприємстві так і не було розпочато.

За допомогою бланків договору позики та видаткового касового ордеру, в яких вона поставила підписи 3 лютого 2011 року, супервайзером ОСОБА_4 та його співучасниками було підроблено фіктивний договір позики №1 /14 від 29 липня 2014 року, нібито укладений між нею та ТОВ «Баядера Логістик», за яким вона нібито отримала позику у розмірі 150 000 грн.

У зв'язку зі викладеним, просила суд визнати недійсним договір позики від 29 липня 2014 року № 1/14.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 3 лютого 2011 року по 19 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Баядера Логістик».

В липні 2014 року з позивачем укладено договір позики № 1/14 від 29 липня 2014 року на отримання грошових коштів у розмірі 150 000 грн.

Договір був підписаний ОСОБА_5 від імені ТОВ «Баядера Логістик» на підставі довіреності від 31 грудня 2013 року та позивачем.

В п. 2.3. Договору зазначено, що факт надання позики засвідчується видатковим касовим ордером або випискою із банківського рахунку позикодавця. Позика може також засвідчуватися розпискою позичальника про отримання коштів із зазначенням дати складання розписки та дати отримання позики.

На виконання умов Договору 31 липня 2014 р. було видано з каси підприємства суму коштів у розмірі 150 000 грн., що підтверджується розпискою від 31 липня 2014 року та видатково-касовий ордер № 974 від 31 липня 2014 року, які власноручно підписані позивачем.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2015 року по справі №335/12146/14-ц за позовом ТОВ «Баядера Логістик» до ОСОБА_3 про стягнення з останньої на користь відповідача суми боргу за вказаним вище договором позики №1/14 від 29 липня 2014 року у розмірі 150 000 грн., залишеним без змін Апеляційним судом Запорізької області від 5 серпня 2015 року, яке вступило в законну силу і наразі перебуває на примусовому виконанні в Орджонікідзевському відділі державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції встановлені обставини, які не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, (ч. 3 ст. 61 ЦПК України) а саме, в договорі від 29 липня 2014 року зазначені сторони, їх вірні реквізити, сума, яку ОСОБА_3 отримує у позику, документи на підтвердження даного, строк повернення.

Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча о однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечите цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, коли позикодавець є юридична особа. Ця вимога закону була виконана. Ніяких вказівок щодо оформлення договору в печатному вигляді, або рукописом, або змішаною формою, колір та кількість чорнил або вимоги щодо вписування в бланк договору істотних умов особисто позичальником чинне законодавство не містить.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Стаття 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, аніж встановлено договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з то що договір позики укладений з дотриманням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що наказ про видачу їй грошових коштів по підприємству не видавався, а уточнюючий податковий розрахунок за ф. 1ДФ за 3 квартал 2014 року, виданий 25 липня 2016 року не відповідає вимогам законодавства та не підтверджує факту передачі їй грошових коштів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2015 року по справі №335/12146/14-ц за позовом ТОВ «Баядера Логістик» до ОСОБА_3 про стягнення на користь відповідача суми боргу за договором позики №1/14 від 29 липня 2014 року у розмірі 150 000 грн., залишеним без змін Апеляційним судом Запорізької області від 5 серпня 2015 року,встановлено, що в договорі від 29 липня 2014 року зазначені сторони, їх вірні реквізити, сума, яку ОСОБА_3 отримує у позику, документи на підтвердження даного, строк повернення. А тому договір позики відповідає нормам цивільного законодавства.

Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіх судів України.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що коштів у сумі 150000 грн. вона не отримувала та договір позики між сторонами не укладався,.

З огляду на встановлене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовник вимог про визнання договору позики недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді