АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просили стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 20 526,17 гривень, яка складається з: 1 698.91 гривень - заборгованість за кредитом, 14 373,63 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 000,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 953,63 гривень - штраф (процентна ставка); судові витрати у розмірі 1 378,00 гривень.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13 квітня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських Послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором: та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 липня 2016 року має заборгованість - 20 526,17 гривень.

Справа № 755/13321/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3233/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник позивачва подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалась на те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про недоведеність позову, оскільки позивач надав усі необхідні документи на підтвердження існування кредитних відносин між сторонами та заборгованості відповідача.

Також, апелянт посилається на те, що суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи та не вказав позивачеві на необхідність надання додаткових доказів.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач перший час користувався кредитною карткою, погашав заборгованість по ній, що підтверджує той факт, що він погодився з умовами банку.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 квітня 2012 року ОСОБА_1 складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_1, останній підтвердив, що він погоджується: із тим, що ця заява разом: із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15 та виходив з того, що позивач не надав належних доказів того, що відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банком послуг, які були долучені позивачем, а також не надав достатньо доказів для обґрунтування позовних вимог.

Колегія суддів не може погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, неправильно встановив обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Колегія суддів погоджується із посиланням апелянта на ту обставину, що у разі, якщо суду не було достатньо доказів, суд повинен був витребувати їх, для забезпечення повного та всебічного розгляду справ, а також для ухвалення правильного по суті рішення.

Суд першої інстанції безпідставно послався у своєму рішенні на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15, оскільки в ній йшла мова про збільшений термін позовної давності, а також в тій справі сторонами було надано декілька примірників Умов, які містили розбіжності, відрізнялися одне від одного, що не має місця в даній справі. В даному випадку матеріали справи містять одні Умови та правила надання банківських послуг, які були затвердженні 06.03.2010р., в той час як договір було укладено у 2012 році, тобто в даній справі розбіжності в умовах відсутні.

Розглядаючи ж позовну заяву по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, судом встановлено, що між сторонами укладено договір приєднання.

Підписуючи анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг 13 квітня 2012 року ОСОБА_1 засвідчив своїм підписом та погодився, що ця анкета разом з пам'яткою, Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами складають між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 5, зворот)

Цим самим відповідач підтвердив, що він ознайомлений з Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, а також зобов'язався виконувати їх.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.

В матеріалах справи містяться розрахунки заборгованості за договором між сторонами (а.с.3-4), відповідно до якого заборгованість відповідача перед банком складає 20 526,17 грн. станом на 31.07.2016р.

Дана заборгованість також була підтверджена апелянтом випискою по картці/рахунку ОСОБА_5, яка була надана апелянтом.

Крім того, з вказаної виписки вбачається, що ОСОБА_5 користувався кредитною карткою, певний час погашав заборгованість по ній, що також підтверджує ту обставину, що він прийняв умови кредитування банку та погодився з ними.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, матеріали справи містять докази, які узгоджені між собою та в своїй сукупності підтверджують обґрунтованість позовної заяви.

Судом першої інстанції не було враховано наведене, не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, неправильно встановлено обставини справи, було враховано правового висновку ВСУ, який не підлягав врахуванню в даній справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, ч.1 п.2 ст.307, ст.ст.309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору №б/н від 13.04.2012р. у розмірі 20 526,17 гривень, яка складається з: 1 698.91 гривень - заборгованість за кредитом, 14 373,63 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 000,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 953,63 гривень - штраф (процентна ставка); судові витрати у розмірі 1 378,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» витрати на сплату судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1 515,8 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді