Р І Ш Е Н Н Я Справа № 200/26797/15-ц

Імям України Провадження № 2/200/84/17

09 березня 2017 року м. Дніпро

Бабушкіський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Литвиненка І.Ю.

при секретарі - Козловій Ю.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, керуючись ст. 328 ЦК України, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, прохаючи поділити майно, що є у спільній сумісній власності, наступним чином: нерухоме майно 70% йому, рухоме майно 50 % йому (а.с. 2-3). У ході розгляду справи надав заяву про доповнення позовних вимог, прохаючи визнати за ним право власності на 53,52 кв.м. загальної площі квартири, що становить 70%, на суму 53816 гривень 80 копійок, на меблі і побутову техніку, згідно з додатком 1, у розмірі 50 %, у сумі 77000 гривень (а.с. 33-34). Остаточні позовні вимоги позивач сформулював наступним чином: «вирішити на користь Позивача у власність (спільну часткову власність на нерухоме майно) 2/3 (дві третини) 50,93 кв.м. загальної площі, на суму 51349,33 гривень, власник ОСОБА_1; 1/3 (одна третина) 25,47 кв.м. загальної площі на суму 25674,67 гривень, власник ОСОБА_3, за адресою: Дніпропетровська обл.., м. Дніпропетровськ, житловий масив Тополя-3АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 9221093; -Меблі та побутову техніку, вартістю: кухонний стіл - 4000,00 грн.; холодильник 4000,00 грн.; комплект гостинної -16000,00 грн.; мяка мебля 22000,00 грн.; телевізор 7000,00 грн.; комплект спальні 24000,00 грн. усього на суму 77000,00 грн., що складає пятдесят відсотків вартості рухомого майна» (а.с. 102).

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з грудня 2003 року по жовтень 2008 року перебував у шлюбі із відповідачем. Шлюб розірвано у листопада 2008 року з причин загрози стягнення за зобовязаннями перед банком та відсутністю власного житла. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжили взаємні сімейні стосунки та жили разом. За весь час існування сімї її матеріально утримував він, так як працював на значних посадах у державних, комунальних і приватних підприємствах, здійснював приватний бізнес. Відповідач не працювала і доходів не отримувала. 12 квітня 2010 року він на власні кошти придбав на імя позивача трикімнатну кв. № 3, кор. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську. У ній він зареєстрований та мешкає до цього часу. Також за власні кошти у цій квартирі зробив ремонт на загальну суму 93770 гривень. Крім того, придбав у квартиру меблів та побутового обладнання на суму 154000 гривень. Весь час сплачує кошти за комунальні послуги. До лютого 2013 року вони з відповідачем жили у цій квартирі спільно, сімєю. Він пропонував їй або зареєструвати шлюб, або укладати нотаріально посвідчений договір про поділ майна. Однак, відповідач постійно тягла час, а з лютого 2013 року виїхала на іншу квартиру, і її місце мешкання йому невідомо.

У судовому засіданні позивач, як позивач, а також допитаний судом, як свідок, свої позовні вимоги підтримав, прохав суд позов задовольнити, надав пояснення аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що і спірна квартира, і усе майно, що знаходиться у ній, придбано на його кошти. Восени 2008 року шлюб із відповідачем він розірвав не з тих підстав, що подальше перебування у шлюбі було неможливе, а для запобігання негативним наслідкам, які могли настати внаслідок непогашення взятих кредитів. Вважав це тимчасовим явищем і мав намір укласти його повторно. Вони з відповідачкою, перебуваючи у шлюбі, не мали свого житла, тому мешкали і у її батьків, і на квартирах, які винаймали. Під час перебування у шлюбі і після його розірвання відповідач не працювала. Кошти на квартиру, яка була їх спільною мрією, заробляв він. З моменту розірвання шлюбу він також не припиняв спілкування із батьками відповідача, і з її дитиною. Приходив на свята до її батьків. З тих підстав, що довіряв відповідачці, вважаючи юридичне розірвання шлюбу формальністю, і оформив на відповідача право власності на квартиру у 2010 році. На придбання квартири 40% коштів надала ОСОБА_3, а 60% надав він. На його кошти робився ремонт і було придбано побутову техніку, так як відповідач їх просто не мала. У квартирі він зареєструвався лише через деякий час після її придбання. Потім відповідач, коли пішла з квартири, проживши у ній майже три роки, намагалася заволодіти нею, виселивши його з квартири, шляхом звернення до міліції із заявою про вчинення ним злочину. У своїх письмових поясненнях, які давала з цього приводу у міліції, вона сама зазначила, що після розірвання шлюбу, у 2010 році поновила шлюбні стосунки та стала жити з ним, ведучи спільне господарство, а спірну квартиру вони придбали на спільні кошти, але право власності оформили на неї. З тих підстав, що відповідач не мала коштів на придбання квартири у повному обсязі, так як не працювала, а тих коштів, які їй дала мати, як частину від спадщини, яку отримала після смерті бабусі відповідачки, їй вистачило б лише на придбання частини квартири, а також тому, що на момент придбання квартири він дійсно жив із відповідачем однією сімєю, прохав позов задовольнити.

Представник позивача, допитаний також, як свідок, також позов підтримав у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні його тексту та поясненням позивача. Додатково пояснив, що підтвердженням того факту, що відповідач не працювала і не мала коштів на придбання квартири та спірного майна є те, що вона не мала заробітків, так як ніде не працювала. Це доведено показаннями свідків. На прохання позивача відповідача, як його дружину, оформлювали на роботу у приватні підприємства, де вона не отримувала тих коштів, на які могла б купити хоча б частину із спірного майна. У міліції, коли вона звернулася із завідомо неправдивим повідомленням про вчинення злочину, бажаючи вигнати позивача із придбаного ним та оформленого на неї житла, вона сама вказала, що поновила стосунки та спільно живе з позивачем, а спірну квартиру придбала на спільні кошти. Тепер це заперечує, чим вводить в оману суд. Також тих коштів, які, як стверджує відповідач, вона отримала від своєї матері після продажу квартири її покійної бабусі у сумі 20000 доларів США, вистачило б лише на придбання менше, ніж 1/3 частини квартири. З цих підстав прохав задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач позов не визнала. Прохала при вирішенні спору застосувати строки позовної давності. Пояснила, що після розірвання у 2008 році шлюбу з позивачем, спільно з ним не жила. Вона пускала його до своїх батьків, до яких повернулася жити після розірвання шлюбу разом зі своєю малолітньою дитиною, батьком якої не є позивач. Однак, поновлення з ним шлюбу не бажала, спільно з ним не жила та сумісно господарство не вела. Квартиру придбала на власні кошти, які заробляла, надаючи послуги, як дизайнер, та на ті кошти, які дала їй її матір на придбання квартири у сумі 20000 доларів США, що вона виручила після продажу квартири, у якій жила її бабуся, як частку у спадщині. Чому у ході розслідування кримінальної справи № 0000968, що була відкрита за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України за її заявою від 12 лютого 2013 року про вчинення ОСОБА_1 самоправних дій у кв. № 3, кор. 3, у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську, вона давала показання про те, що після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_1 відновили шлюбні стосунки, стали жити разом і спірну квартиру у 2010 році придбали за спільні кошти, пояснити не змогла. Також не змогла пояснити, яким чином на кошти у сумі 20000 доларів США, отримані від матері, до яких додала свої заощадження, яких в сумі явно було недостатньо для купівлі у 2010 році на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську спірної трикімнатної квартири, самостійно утримуючи неповнолітню дитину, придбала квартиру, зробила ремонт у ній та купила у квартиру усю побутову техніку, яка в ній є. Доказів отримання у достатній сумі грошових коштів за представленими нею договорами на виконання дизайнерських робіт суду не надала.

Представник відповідача також позов не визнав з підстав, наведених відповідачем. Пояснення надав аналогічні поясненням відповідача. Додатково пояснив, що при вирішенні цього спору суд, за заявою відповідача, має застосувати строки позовної давності, так як про порушення свого права відповідач довідався з того моменту, як у 2013 році відповідач пішла із спірної квартири. Також позивачем у встановленому законодавством порядку не встановлено факту, що має юридичне значення про спільне проживання ним та відповідачем, як чоловіком та дружиною, без реєстрації шлюбу. Відтак, договір купівлі-продажу спірної квартири є чинним і не підлягає перегляду. З цих підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та перевіривши фактичні обставини справи наданими сторонами письмовими доказами, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що є знайомим ОСОБА_1 з 2008 року, так як вони разом працювали у будівельній фірмі. Той мріяв придбати собі житло, де жити із сімєю. Він допомагав ОСОБА_1 у здійсненні ремонту у квартирі у 2010 році, який тривав 3-4 місяці. Ремонт робився капітальний виносили простінки, потім ставили нові і утеплювали, клали кахлі і т.д. За всі роботи платив лише ОСОБА_1 Потім, по закінченню ремонту, коли він заходив до ОСОБА_1 у гості у відремонтовану квартиру у вересні-жовтні 2010 року, один раз бачив у ній відповідача, яку знає, як ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що з ОСОБА_1 знайомий протягом майже 45 років, а ОСОБА_3 взнав у 2003 році, коли той представив її, як свою дружину. Жило це подружжя добре. Вони нерідко зустрічалися сімями і він навіть не знав, що у 2008 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, так як продовжували жити разом. ОСОБА_3 не працювала. У 2010 році ОСОБА_1 сказав, що придбав квартиру.

Допитана судом як свідок ОСОБА_7 показала, що ОСОБА_1 часто приїздив до м. Новомосковська, де живуть його батьки та вони з чоловіком. У 2003 році представив їм ОСОБА_3, як свою дружину. Вони часто зустрічалися сімями у м. Дніпропетровську, разом проводили вільний час. Сторони жили на найманих квартирах, ОСОБА_1 мріяв придбати собі своє житло. Він заробляв кошти, так як їздив на будівельні роботи у Крим. У 2010 році він сказав, що придбав житло. Після ремонту квартири він казав, що живе у ній із ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що кв. № 3, кор. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську продавала вона, як її власник, шляхом публічного оголошення про продаж. На її оголошення звернувся ОСОБА_1, який приходив дивитись квартиру разом із ОСОБА_3 Квартира їм сподобалась, і він сплатив завдаток. При продажу квартири у нотаріуса були вона з чоловіком та ОСОБА_1 із ОСОБА_3 Кошти за квартиру їй платив безпосередньо ОСОБА_1, а право власності він сказав оформляти на ОСОБА_3, що вони і зробили.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що є подругою відповідача. Знає позивача, як її колишнього чоловіка, з яким та розірвала шлюб. Не дивлячись на те, що шлюб вони розірвали, він приходив у гості до її батьків, де вона мешкала із своєю дитиною. Спірну квартиру відповідачка придбала на свої та на ті кошти, які їй дала її матір. Вона була у придбаній квартирі у 2010-2011 роках. Памятає те, що у кухні стіни чорно-рожевого кольору.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що після розірвання шлюбу із позивачем відповідач, яку вона знає ще зі школи, мешкала у своїх батьків. Спірну квартиру відповідач придбала на ті кошти, якій їй дала мати, як свою долю від спадщини, що відкрилася по смерті бабусі відповідача. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово бував вдома у батьків відповідача, де вона його бачила, коли приходила у гості.

Допитана, як свідок, ОСОБА_11 показала, що відповідач є її рідною донькою, а позивач колишнім зятем. Шлюб вони розірвали у 2008 році неформально. Один час донька із цим чоловіком мешкали у них вдома, тому що у них не було свого житла. Також на прохання позивача він був якийсь час зареєстрованим у них вдома, а потім, коли минули ті підстави для реєстрації, знявся з реєстраційного обліку. У 2005 році у неї померла мати, після смерті якої залишилась квартира, теж на ж/м Тополя, де вони живуть. У 2007 році цю квартиру продали, гроші розділили. Вона свою долю віддала доньці для купівлі квартири. У 2010 році донька купила спірну квартиру. Чому придбала її лише у 2010 році, при тому, що материна квартира була продана у 2007 році, вона не знає.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18 листопада 2008 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 6). 12 квітня 2010 року ОСОБА_3 у ОСОБА_8 придбано нерухоме майно кв. № 3, кор. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську (а.с. 10-15). Згідно з наданими суду копіями платіжних документів, ціна ремонту кв. № 3, кор. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську становить 93770 гривень (а.с. 16-17, 27). Ціна придбаних у кв. № 3, кор. № 3 у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську меблів становить 154000 гривень (а.с. 18, 19-27). Згідно з постановою про закриття кримінального провадження № 0000968, що відкрито за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, за заявою ОСОБА_3 від 12 лютого 2013 року про вчинення ОСОБА_1 самоправних дій у кв. № 3, кор. 3, у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську, підставою для закриття вказано те, що після розірвання шлюбу вона відновила з ОСОБА_1 шлюбні стосунки, вони живуть разом і спірну квартиру у 2010 році придбали за спільні кошти, документально оформивши на її імя (а.с. 110, 113-14, 118). Судові витратити позивача по справі становлять 2861 гривень 44 копійки (а.с. 1, 44, 73а). Судові витрати відповідача становлять 2670 гривень (а.с. 199)

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, у окремому провадженні суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано у листопаді 2008 року. У квітні 2010 року ОСОБА_3 придбала кв. № 3, кор. 3, у б. № 13 на ж/м Тополя-3 у м. Дніпропетровську, яку позивач вважає спірним майном. У позовних вимогах позивач, який декілька разів їх змінював, маючи час та таку можливість, не вимагав встановити той факт, що має юридичне значення спільного проживання однією сімєю його та ОСОБА_3, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, станом на 12 квітня 2010 року, на момент придбання спірної квартири та пізніше, на час її ремонту та придбання у квартиру побутових предметів і техніки. Також окремого судового рішення про встановлення такого факту позивач суду не надав. З тих підстав, що суд, в силу диспозитивності цивільного процесу, позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог при розгляді справ у позовному провадженні, та те, що окремого рішення про встановлення такого факту позивачем суду не надано, юридично ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на момент укладення правочину договору купівлі-продажу спірного житла та пізніше, вважаються такими, що не перебували у шлюбі. Через те, що станом на 12 квітня 2010 року ці особи у шлюбі не перебували, ОСОБА_3, яка у цей день придбала спірне житло, є його одноосібним власником. Внаслідок того, що вона є одноосібним власником, правочин з придбання спірного житла недійсним не визнано, підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати суд стягує з позивача, згідно з наданими відповідачем платіжними документами, які підтверджують такі витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 3, 15, 30, 60, 74-76, 88, 169, 208, 212-215, 218, 224, 256, 293 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у сумі 2670 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 10 днів зо дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, або протягом 10 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.Ю.Литвиненко