АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1061/16Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/367/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

20 квітня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Сович Н.А.

за участі - представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника ДВС ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2017 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_4,

ВСТАНОВИЛА:

25.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою оскільки на його майно накладено арешт у ході виконання виконавчого листа № 607/1061/16 про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 - 683736,81 грн. інфляційних втрат та 13589 грн судового збору.

В обгрунтування скарги зазначено, що на його майно накладено арешт у ході виконання виконавчого листа № 607/1061/16 про стягнення в користь ОСОБА_5 - 683736,81 грн. інфляційних втрат та 13589 грн судового збору.

В скарзі зазначено, що виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року, з яким заявник не згідний та оскаржив його у касаційному порядку.

Вказано, що в ході розгляду іншої цивільної справи № 607/710/15-ц про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошових коштів судом було розглянуто заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову.

Зазначено, що під час апеляційного розгляду ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову в справі № 607/710/15-ц, Апеляційним судом Тернопільської області було надано оцінку чотирьох належних ОСОБА_1 земельних ділянок, на які було накладено арешт для забезпечення позову, та визначено їх вартість - 4613906,26 гривень, що значно перевищує загальну суму стягнень за обома виконавчими листами № 607/710/15-ц та № 607/1061/16.

Оскільки вартості земельних ділянок, які вже перебували під арештом, було достатньо для забезпечення виконання обох виконавчих проваджень, державний виконавець безпідставно наклав арешт у межах виконавчого провадження ВП 52615791 при виконанні виконавчого листа № 607/1061/16.

В обгрунтування скарги вказує, що державний виконавець не направив ОСОБА_1 повідомлення про відкриття виконавчого провадження, що теж є порушенням, але Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.02.2017 року в задоволенні його скарги відмовлено, оскільки відсутні порушення в діях державного виконавця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову, якою визнати постанову державного виконавця про накладення арешту неправомірною і скасувати та зняти арешт з всього нерухомого майна боржника, який був накладений за постановою №52615791 від 10.10.2016 року, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права.

Вказує, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зупинено виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року. Рішення за яким виданий виконавчий лист №607/1061/16-ц від 10.10.2016 року та за яким державний виконавець відкрив виконавче провадження ВП №52615791 і наклав арешт на все майно апелянта - було зупинено у виконанні.

Зазначає, що вартість майна на яке накладено арешт значно перевищує суму коштів, яка підлягає до стягнення за рішенням суду і заходи примусового виконання не співмірні обсягу вимоги за рішенням суду.

Стверджує, що під час апеляційного розгляду ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову в справі № 607/710/15-ц, Апеляційним судом Тернопільської області було надано оцінку чотирьох належних ОСОБА_1 земельних ділянок, на які було накладено арешт у якості забезпечення позову, та визначено їх вартість - 4613906,26 гривень, що значно перевищує загальну суму стягнень за обома виконавчими листами № 607/710/15-ц та № 607/1061/16.

Зазначає, що накладення арешту на все майно порушує його право на розпорядження своїм майном.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про судове засідання 20.04.2017р., про що свідчить її розписка від 06.04.2017р., в судове засідання 20.04.2017р. не зявилась.

Представник ДВС апеляційну скаргу заперечив і вказав, що був висновок експерта про вартість землі, але в процесі здійснення виконавчого провадження виявилося, що вартості землі недостатньо для покриття заборгованості.

Зазначив, що три з чотирьох ділянок про які зазначає ОСОБА_1 вже реалізовано. Вартість двох реалізованих ділянок в процесі їх реалізації зросла вдвічі, але виручених коштів недостатньо для покриття заборгованості. Четверта земельна ділянка являється фактично дорогами між земельними ділянками і вона не була реалізована та стягувач відмовився від прийняття її в рахунок боргу.

Вказав, що іншого майна ОСОБА_1 немає, а його квартира знаходиться в іпотеці.

ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він не може взяти участь в судовому засіданні, але бажає особисто приймати участь у справі.

Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з наступних підстав:

- ОСОБА_1 в клопотанні про відкладення розгляду справи, не навів доводів і не представив доказів на їх підтвердження про поважність причин з яких він не може прибути в судове засідання;

- згідно ч.1 ст. 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду має бути розглянута протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду;

- провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкрите 23.03.2017 року і розгляд справи вже один раз відкладався;

- ОСОБА_1 і його представник повідомлені належним чином про розгляд справи 20.04.2017 року, що підтверджується як клопотанням ОСОБА_1 про відкладення розгляду так і розпискою його представника, в якій вона підписом підтвердила, що їй відомо про час і місце розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які апелянт не може прибути в судове засідання, обов'язок суду розглянути скаргу на ухвалу суду протягом п'ятнадцяти днів, колегія суддів не вбачає правових підстав для повторного відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомлених учасників процесу - апелянта і його представника.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні порушення в діях державного виконавця.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на Користь ОСОБА_5 - 953736,81 грн інфляційних витрат та 13589 грн. сплаченого судового збору (а.с. 22-24).

10.10.2016 року ОСОБА_5 звернувся до Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції з заявою про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа 607/1061/16, виданого 10.10.2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 - 953736,81 грн. інфляційних втрат та 13589 грн. судового збору (а.с. 58-59).

10.10.2016 року державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52615791 з виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 60) і ОСОБА_1 її отримав 18.10.2016 року (а.с. 62).

10.10.2016 року у ході здійснення зазначеного виконавчого провадження, з метою забезпечення реального виконання рішення, державним виконавцем Кущаком В.Б. винесено постанову про арешт майна боржника і накладено арешт на все рухоме та все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з врахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1064208,39 грн. (а.с. 61).

05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч. 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення та в інших випадках, згідно переліку.

Згідно з ч. 5 цієї статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження і зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджає про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

10.10.2016 року від стягувача ОСОБА_5 до Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції надійшла заява про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа 607/1061/16, отже постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 52615791 з виконання вказаного виконавчого листа винесена державним виконавцем відповідно до вимог закону.

Відповідно ч. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

ОСОБА_5 в заяві від 10.10.2016 року конкретного майна боржника не зазначив.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржник. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Як зазначалося, відповідно до постанови державного виконавця від 10.10.2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з врахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1064208,39 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень в діях державного виконавця.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що в справі № 607/710/15-ц, Апеляційним судом Тернопільської області було надано оцінку чотирьох належних ОСОБА_1 земельних ділянок, на які було накладено арешт у якості забезпечення позову, та визначено їх вартість - 4613906,26 грн., з наступних підстав:

ухвала на яку вказує апелянт винесена 17.06.2015 року, а Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII набрав чинності 05.10.2016 року і виконавче провадження здійснювалося вже за правилами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року;

вказана ухвала апеляційного суду винесена за результатами розгляду справи 607/710/15-ц, а предметом розгляду даної справи є виконавче провадження за результатами розгляду справи 607/1061/16;

в основу ухвали від 17.06.2015 року апеляційний суд поклав надані звіти про експертно-грошову оцінку земельної ділянки, виконані ТзОВ "Експрес-оцінка", номер ЕО150610-003, ЕО150610-004, ЕО150610-005, ЕО150610-006 від 10.06.2015 року;

Згідно ч. 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання субєктом оціночної діяльності - субєктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Враховуючи вказане, вказані звіти про оцінку майна недійсні, а тому не можна стверджувати, що звіти про оцінку майна від 10.06.2015 року через рік і чотири місяці відображають реальну вартість майна на момент накладення арешту державним виконавцем 10.10.2016 року, як і не можна стверджувати що вказані в ухвалі апеляційного суду земельні ділянки своєю вартістю можуть покрити заборгованість ОСОБА_1 станом на 10.10.2016 року.

Колегією суддів критично оцінюються доводи скарги, що вартість майна на яке накладено арешт значно перевищує суму коштів, яка підлягає до стягнення за рішенням суду, а тому заходи примусового виконання не співмірні обсягу вимоги за рішенням суду, з наступних підстав:

як було вказано представником ДВС в судовому засіданні, три з чотирьох земельних ділянок про які вказував і апеляційний суд в ухвалі від 17.06.2015 року вже реалізовано і отриманих коштів недостатньо для покриття боргу ОСОБА_1, що не спростовано як матеріалами справи так і доводами апеляційної скарги;

згідно ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення;

постановою про накладення арешту від 10.10.2016 року (а.с. 61) державний виконавець наклав арешт на майно боржника в межах суми стягнення.

Враховуючи вказане критично оцінюються і доводи апеляційної скарги, що накладенням арешту на все майно порушується право ОСОБА_1 на розпорядження своїм майном, оскільки арешт майна є мірою, що забезпечує інтереси громадян, організацій та держави у випадках, передбачених законом.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді