Справа № 500/4184/15-ц
Провадження № 2/500/408/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Грубіян Л.І.

при секретарі - Івановій Л.П..,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради про вселення та встановлення порядку користування жилими приміщеннями та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, ОСОБА_4, Ізмаїльського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації ,-

В С Т А Н О В И В:

ПозивачОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про вселення та встановлення порядку користування жилими приміщеннями посилаючись на те, вони з відповідачем ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2015 року було розірвано.В період шлюбу ОСОБА_1 вселилась в будинок АДРЕСА_1 на правах члена сім'ї за згодою власника будинку. У період шлюбу у них народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 , які також проживали та були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу вона була вимушена із дітьми виїхати з вказаного будинку, однак згідно норм чинного житлового законодавства має право користування житловими приміщеннями, тому звернулась до суду за захистом своїх прав.

28 серпня 2015 року до суду з зустрічним позовом звернулась ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, ОСОБА_4, Ізмаїльського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області згідно якого просить визнати ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право на житло та зняття їх з реєстрації, посилаючись на те, що відповідачі вже тривалий термін у будинку АДРЕСА_1 не проживають, їхні речі за даною адресою відсутні.

Позивач та її представник в судовому засіданні первісний позов ОСОБА_1 підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні.

Відповідачі та їх представник первісний позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Зустрічний позов про визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації підтримали та просили його задовольнити.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради з позовними вимогами ОСОБА_1, погодилась не заперечувала проти їх задоволення, вважають, що дитина має жити в будинку батька, висилити дитину без надання іншого жилого приміщення не можливо.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, що приймали участь при розгляді справи, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально - економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до стаття 47 Конституції України - Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Тобто право на житло це одне з найповажніших соціально економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло»не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.

Так, відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сім'ї, власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Особа, яка вселилася в будинок (квартиру), як член сім'ї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_1, перебували у зареєстрованому шлюбі, остання вселилась на правах члена сім'ї за згодою власника будинку у період шлюбу у них народилась дитина, яка також набула право проживання та має право на користування будинком, тому немає підстав для виселення дітей із спірного будинку домоволодіння АДРЕСА_1.

Суд вважає, що не має підстав для вселення ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 тому, що на теперішній час вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_10, зареєстрованому 09.07.2016 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 357. Згідно свідоцтва про народження у подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_10 народилась дитина син - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, тому ОСОБА_1 (ОСОБА_1) вже не є членом родини ОСОБА_1 та не може бути вселена в спірний житловий будинок разом із дітьми.

Також допитана в судовому засіданні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 пояснила, що її мати ОСОБА_1 вийшла заміж, народила дитину та мешкає разом із маленькою дитиною , її братом ОСОБА_7 та новим чоловіком окремо. Вона зараз мешкає разом із дідусем ОСОБА_2 Вона згідна проживати в будинку її батька ОСОБА_4, тому що він знаходиться неподалік від школи де вона навчається. Від будинку де живе дідусь їй дуже далеко добиратися до школи. Вона бажає жити разом із батьком в його будинку, в якому в неї є кімната, де вона раніше проживала.

В частині позовних вимог по первісному позову про вселення у вказаний житловий будинок позивачки та визначення порядку користування житловими приміщеннями суд вважає необхідним відмовити тому, що як вбачається з матеріалів справи , технічного паспорту, в будинку АДРЕСА_1 є тільки дві кімнати та веранда, в будинку мешкають різностатеві особи, також не має висновку судово - технічної експертизи щодо визначення порядку користування житловими приміщеннями, тому в цій частині позову суд вважає необхідним відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 64, 158, 197, 208, 209, 212 - 215, 218, 222 ЦПК України, ст. ст. 64, 156 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради про вселення та встановлення порядку користування жилими приміщеннями, - задовольнити частково.

Вселити неповнолітніх: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, в домоволодіння АДРЕСА_1, де зареєстрований та проживає їх батько ОСОБА_4.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, Ізмаїльського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на житло за адресою АДРЕСА_1.

В решті частині основного та зустрічного позову відмовити.

Вказане рішення є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Л.І.Грубіян