АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Міцнея В.Ф.

секретар Костюк Л.С.

за участю апелянта ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок по вул. І. Франка, 13 в с. Кальнівці Кіцманського району Чернівецької області. Крім нього та членів його сім`ї в будинку зареєстрована також колишня невістка ОСОБА_1, яка не проживає в зазначеному господарстві з 2000 року.

Зазначає, що він своєю працею та коштами підтримує будинок в належному стані, однак реєстрація відповідача перешкоджає йому в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування зазначеним житлом, шляхом зняття з реєстраційного обліку;

зобовязати Кіцманський районний відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб зняти з реєстраційного обліку відповідача.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

____________________________________________________________________

22ц/794/211/2017 р. Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Категорія 46 доповідач Владичан А.І.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житлом, яке розташоване в с. Кальнівці по вул. І.Франка, 13, Кіцманського району Чернівецької області, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, у звязку з чим вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що у спірному будинку зареєстровані також її колишній чоловік та діти, яким відомо, що вона перебуває на роботі за кордоном, що є поважною причиною її відсутності за місцем реєстрації.

Акт обстеження господарства ОСОБА_4, на підставі якого задоволено вимоги позивача, вважає неналежним доказом, оскільки у матеріалах справи відсутнє рішення сільської ради про створення будь-якої комісії для такого обстеження, не встановлено осіб, які підписали вказаний акт.

Стверджує, що господарство по вул. І.Франка, 13, в с. Кальнівці Кіцманського району Чернівецької області є її постійним місцем проживання, де зберігаються її речі, з колишнім чоловіком нажите спільне майно, іншого житла не має.

Просила скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, оскільки відповідач ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку без поважних причин понад один рік.

Однак такий висновок суду не відповідає обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, розташований в с. Кальнівці, вул. І. Франка, 13, Кіцманського району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 22 квітня 1988 року (а.с. 5).

У зазначеному домогосподарстві зареєстрована відповідач ОСОБА_1, що вбачається з довідки Брусницької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 26 грудня 2016 року (а.с. 28).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Також за положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 зазначала, що у спірному житловому будинку не проживала з поважних причин, оскільки на законних підставах працювала за кордоном у Греції з 2007 року по 2016 рік, передавала кошти на утримання житла, будівництва будинку, періодично перебувала в Україні за місцем своєї реєстрації.

Зазначене підтверджується копіями закордонного паспорту ОСОБА_1 (а.с. 29-31), з якого вбачається, що вона з 24.12.2015 року по 17.03.2016 року перебувала на території України.

Крім того, під час розгляду апеляційної скарги наведені обставини підтвердив представник позивача, який, за його твердженням, є колишнім чоловіком відповідача у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 58 ЦПК України), допустимим є доказ, який одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом.

З акту обстеження господарства ОСОБА_4, згідно якого відповідач з 2000 року за вказаною адресою не проживає, вбачається, що він складений комісією в.о. депутата сільської ради ОСОБА_6 та двома сусідами позивача (а.с. 6).

Разом з тим, згідно з письмовими поясненнями, наданими до апеляційного суду депутатом Брусницької сільської ради ОСОБА_7, який є депутатом округу №11, на якому проживає відповідач, ним не проводилось обстеження господарства позивача та не складався відповідний акт.

Крім того, представник позивача під час розгляду апеляційної скарги визнав, що член комісії ОСОБА_6 є його двоюрідним братом, а інший член комісії ОСОБА_8 є його дружиною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України наданих відповідачем доказів на підтвердження її доводів належним чином не дослідив, однобічно дослідив надані у справі докази, прийнявши до уваги лише надані позивачем докази, належним чином не перевірив обставини щодо того, чи втратила відповідач інтерес до спірного будинку, достовірно не встановив причину відсутності відповідача за місцем реєстрації.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11, 59 ЦПК України суд прийнявши за основу в оскаржуваному рішенні акт обстеження господарства ОСОБА_4 від 13.09.2016 року та не звернув уваги на допустимість указаного доказу, унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову частково.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: