Номер провадження: 22-ц/785/1044/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до компанії «Silver Khot Shipping LTD», приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення моральної шкодиза апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року,

встановила:

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом до компанії «Silver Khot Shipping LTD», ОСОБА_4 «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення з відповідачів в солідарному порядку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 267 303, 69 доларів США, стягнення моральної шкоди в розмірі 13 000 доларів США.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що в період з 03 червня 2008 року по 31 липня 2009 року на підставі індивідуального контракту, укладеного між ним та компанією «Silver Khot Shipping LTD», він працював на посаді старшого механіка на т/х «Сергій Грицевець», власником якого є ОСОБА_4 «Українське Дунайське пароплавство», але до теперішнього часу ОСОБА_3 не отримав зазначену вище заборгованість.

В судовому засіданні:

- ОСОБА_3 підтримав позов;

-представник відповідача ОСОБА_4 «Українське Дунайське пароплавство» не визнала позов, посилаючись, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з ОСОБА_4 «Українське Дунайське пароплавство»;

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до компанії «Silver Khot Shipping LTD», приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року, скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В судовому засіданні, районний суд вірно встановив, що ОСОБА_3 не надав доказів того, що останній перебував в трудових відносинах з ОСОБА_4 «Українське Дунайське пароплавство».

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 до компанії «Silver Khot Shipping LTD», суд першої інстанції правомірно виходив з наступного.

З вищевказаним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 30 червня 2016 року, тобто з пропуском строків, встановлених ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Заяв позивача про поновлення йому строку звернення до суду з даним позовом до суду не надходило.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_3 пропустив строк звернення до суду з зазначеними вище позовними вимогами.

При цьому, судова колегія зазначає наступне.

Докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані. Факт - це явище об'єктивної соціальної дійсності. Вони існують незалежно від того, чи знають про них особи, що здійснюють судовий розгляд. Фактичні дані, тобто відомості про факт - це інформація, за допомогою якої пізнається факт, що має значення для вирішення справи.

Докази можуть бути представлені у різній формі. Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази отримуються у встановленій процесуальним законом формі.

Недотримання (порушення) форми отримання доказів обумовлює те, що вони при вирішенні судом справи до уваги братись не будуть.

Недопустимими є докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до положень про мінімальні гарантії Конвенції (ст. 6) завдання суду полягає у тому, щоб переконатися, чи був судовий розгляд у цілому справедливим, в тому числі й те, як були одержані докази. Тобто судові докази повинні бути одержані способом, який гарантує право на справедливий суд.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Між тим, ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_4«УДП» є будь-які зобовязання по сплаті позивачу заробітноїплати.

Так, відповідно до довідки № ОРП - 381 від 18 липня 2016 року така особа, як ОСОБА_5 ніколи не працював у ОСОБА_4 «УДП, та неперебував у трудових відносинах із пароплавством.

З рішення 51-го Торгового суду м. Стамбула (Туреччина) 2010/336, вбачається, що ОСОБА_4 «Українське-Дунайське пароплавство» не є боржником по відношенню до ОСОБА_3

Також, в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_3 та компанією «Silver Knot Shipping LTD» було укладено індивідуальний трудовий договір від 08 травня 2008 року, відповідно до компанія «Silver Knot Shipping LTD» зобовязався сплачувати позивачу заробітну плату по 2 800 доларів США на місяць.

У позовній заяві ОСОБА_3 не просив стягнути з відповідачів заробітну плату. Позовні вимоги ОСОБА_6 стосувались стягнення з відповідачів компенсації за несвоєчасну виплату зарабітної плати та стягнення моральної шкоди.

Як вбачається з положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справине інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межахзаявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, судом першої інстанції правомірно не вирішувалось питання про стягнення на користь позивача заробітної плати, так як дана вимога не була ним заявлена у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою провирішення трудового спорубезпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатисяпро порушення свого права.

Як вбачається з розяснень викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, встановлений ст. 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін.

Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Згідно з розясненнями викладеними в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року», суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення до суду.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.

Як вбачається із матеріалів справи контракт, що був укладений з між компанією «Silver Knot Shipping LTD» та позивачем, закінчився у 2009 році.

ОСОБА_6 звернувся до суду лише у 2016 році, тобто із пропуском строку позовної давності.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 просив стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату зарабітної плати, а тому на дані позовні вимоги поширюється тримісячний строк позовної давності.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом з пропуском строку позовної давності.

Також, безпідставними є позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Так, відповідно до розяснень викладених п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає для позивача моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність самої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останньої в її заподіянні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до компанії «Silver Khot Shipping LTD», приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_2