Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 426/6725/15-ц
Провадження № 22ц/782/822/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Орлова І.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 05 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Банк) 21.08.2015 року звернулося з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015 року становить 1169683,51 грн.

В обґрунтування заявлених вимог Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Дельта Банк» посилається на невиконання боржником ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань за кредитним договором від 08.10.2008 року, виконання яких забезпечено договорами поруки, укладеними 08 жовтня 2008 року з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 05 вересня 2016 року

у задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено в повному обсязі у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом усіх фактичних обставин справи, просив скасувати рішення як незаконне та необґрунтоване і позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 35000,00 дол. США з розрахунку 9,50 % річних на строк з 08.10.2008 року по 08.10.2015 року (а.с. 8-9).

08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 119-138).

Виконання позичальником кредитних зобов'язань забезпечується поруками відповідно до укладених договорів поруки: №233182 від 08.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (а.с. 35-37) та №233183 від 08.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 (а.с. 38-40), згідно з яким поручителі кожен окремо поручається перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №0 від 08.10.2008 року і несе перед Банком-кредитором солідарну відповідальність з боржником.

Відповідно до наданого розрахунку позичальник ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 28.07.2015 року за ним наявна заборгованість у сумі 1169683,51 гривень, з яких тіло кредиту - 753794,35 гривень, відсотки - 415889,16 гривень (а.с. 34).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт заборгованості у звязку з неналежним виконанням кредитних зобовязань відповідачами та враховуючи, що позивач звернувся до суду з теперішнім позовом після спливу позовної давності, застосував до спірних правовідносин за заявою відповідачів вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦK України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 526, 625, 629 ЦK України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦK України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з п.1.2.8 договору про надання споживчого кредиту від 08.10.2008 року, укладеного між Банком та відповідачем ОСОБА_2, терміни повернення кредиту встановлені в Графіку погашення кредиту, згідно з додатком №1 до Договору. Кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості 08 жовтня 2015 року, при цьому згідно умов Договору може бути встановлено інший термін погашення кредиту (а.с. 8-9).

Графіком погашення кредиту, який є невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту від 08 жовтня 2008 року, передбачено сплату тіла кредиту та процентів щомісячно (а.с. 24-26). Вказаний графік підписаний сторонами.

Отже, боржник ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 08 жовтня 2015 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Наведене повністю узгоджується із Практикою Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеною в Постанові № 6-170цс14 від 17 вересня 2014 року та інших.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість виникла у боржника ОСОБА_2 16 лютого 2010 року, і з цього часу ним не здійснено жодного платежу на виконання взятих на себе зобовязань за кредитним договором.

Наведене визнав в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2, тому ця обставина відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦУПК України не підлягає доказуванню.

Як свідчать матеріали справи, 01 березня 2010 року Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», АТ «УкрСиббанк» до Ленінського районного суду м. Луганськ було подано позов до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, за яким відкрито провадження 12.02.2010 року (а.с. 274).

Предметом позову з урахуванням уточнених вимог було стягнення з відповідачів заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 жовтня 2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, станом на 30 квітня 2011 року, а саме як заборгованості за кредитом у розмірі 22499,90 доларів США, так і заборгованості за простроченим кредитом 11666,76 доларів США і за простроченими процентами 4884,58 доларів США, пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань 1859,46 доларів США, що підтверджено копіями позовних заяв та розрахунками заборгованості, наданими Банком (а.с. 322-336).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Луганськ від 05 березня 2013 року позовну заяву Банку залишено без розгляду (а.с. 271-273).

Наведене дає підстави дійти висновку про те, що у зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за спірним кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та умовами договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, звернувшись 01.03.2010 року із зазначеним позовом до суду про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 37 ЦПК України у разі заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Доказів того, що АКІБ «УкрСоцбанк» та ПАТ «Дельта Банк» повідомили відповідачів та суд про заміну кредитора, суду не надано.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом першим частини другої статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 262 ЦК України передбачає, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 265 ЦК України).

Відповідачем ОСОБА_2 до винесення судом оскаржуваного рішення зроблено заяву про застосування позовної давності.

Таким чином, оскільки у спірних кредитних правовідносинах на підставі договору купівлі-продажу 08 грудня 2011 року відбулася заміна кредитора з ПАТ «Укрсиббанк» на ПАТ «Дельта Банк», 01 березня 2010 року було змінено строк виконання зобовязання за кредитним договором внаслідок предявлення позову, жодних дій, які б свідчили про визнання боржником ОСОБА_2 свого боргу в межах строку позовної давності, не вчинено, то судом першої інстанції зроблений правильний висновок про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, що в даному випадку є підставою для відмови у позові.

Щодо доводу апеляційної скарги про неврахування судом позицій, викладених в Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, при вирішенні спору про стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_2, і що за період судового розгляду справи термін користування кредитними коштами завершився, однак, останнім не було здійснене повне погашення боргу, то по справі ніким не заперечується існування заборгованості. Наведене не спростовує, а навпаки підтверджує, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Розглядаючи справу за доводами апеляційної скарги про незаконність відмови судом у задоволенні позову до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстави пропуску строку позовної давності, то колегія суддів зауважує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що виконання позичальником ОСОБА_2 кредитних зобов'язань було забезпечено поруками відповідно до укладених договорів поруки: №233182 від 08.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (а.с. 35-37) та №233183 від 08.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 (а.с. 38-40), згідно з яким поручителі кожен окремо поручається перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №0 від 08.10.2008 року і несе перед Банком-кредитором солідарну відповідальність з боржником.

Порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Вищезазначеними договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених основним зобовязанням.

У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду із відповідним позовом 01.03.2010 року, змінивши таким чином строк виконання основного зобовязання.

В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, що мало місце 01 березня 2010 року під час предявлення позову АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Таким чином, теперішній позов до поручителів ОСОБА_3К та ОСОБА_4 подано 21.08.2015 року (а.с. 53) з пропуском встановленого шестимісячного строку.

Наведене повністю відповідає усталеній практиці Верховного Суду України, у тому разі і щодо застосованого в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки, яке слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) (Постанова Верховного Суду України №6-2-56цс15 від 11листопада 2015 року).

Отже, підставою для відмови у задоволенні позову до поручителів є припинення поруки, а не сплив позовної давності, як помилково визнано судом.

Тому доводи апеляційної скарги про неврахування судом під час винесення рішення про відмову у задоволенні позову до поручителів правових висновків Верхового Суду України, які є обовязковими для застосування відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки наведене свідчить про помилковість тлумачення зазначеної практики. Колегією суддів зроблений висновок про відмову у задоволенні позову до поручителів у звязку із припиненням поруки саме на підставі тих самих вищезазначених правових позицій.

Як не може бути взято до уваги і заперечення відповідачів-поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що порука була припинена 18.12.2008 року, коли без їх згоди Додатковою угодою №1 було змінено умови кредитного договору (а.с. 23), що потягло за собою збільшення їх відповідальності, оскільки згідно п. 2.1 Договорів поруки у випадку зміни умов Основного договору поручителі підписанням цього Договору підтвердили свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту Договору, не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін (а.с. 35-37, 38-39).

Оскільки неправильне застосування судом зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, а також невідповідність висновків суду обставинам справи призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення в частині відмови у задоволенні позову до поручителів ОСОБА_3К та ОСОБА_4 у звязку зі спливом позовної давності підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»задовольнити частково.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 05 вересня 2016 року

змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договоромза пропуском строку позовної давності.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: