Провадження № 2/344/947/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

22 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3, (надалі - Відповідач-1), ОСОБА_4 (надалі -Відповідач-2) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №94, що знаходиться в будинку №30 по вул. Івана Павла ІІ в м. Івано-Франківську.

Позов мотивовано тим, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані Відповідачі, які в даній квартирі не проживають, участі по утриманні квартири не беруть, Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло.

Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 до суду повторно не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення оголошення в засобах масової інформації.

Письмового відношення Відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило.

Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлені і від яких не надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2005 року являється власником квартири АДРЕСА_2. ( а.с.6).

Згідно п.6 договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_3 зобовязувалась виписатись з відчужуваної квартири разом з членами своєї сімї і звільнити її для безперешкодного проживання покупцю до 10.12.2005 року.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.12.2005 р. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2005 р. на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_3 (1/1 частки).

Відповідно до будинкової книги від 03.04.2002 року домовласниками квартири АДРЕСА_4 значиться ОСОБА_3 ( а.с.9-12).

В технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_2 власником квартири зазначено ОСОБА_2.( а.с.15-18).

Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідачів у вказаній квартирі, яка являється власністю ОСОБА_2 порушує його права як власника квартири, оскільки Відповідачі, будучи зареєстрованими в даній квартирі, відмовляються виселетись в добровільному порядку.

З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідачі останні пять років не проживають у спірній квартирі, не зберігають в ній своїх особистих речей, не утримують квартиру, не сплачують комунальні послуги.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним цивільним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №94, що знаходиться в будинку №30 по вул. Івана Павла ІІ в м. Івано-Франківську.

Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідачі більше пяти років не проживають у вказаній квартирі.

Позивач змушений оплачувати комунальні послуги за Відповідачів, не може реалізувати права власника об»єкта нерухомості.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України).

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Як зазначено Позивачем в позовній заяві, квартира АДРЕСА_5,30 в м. Івано-Франківську належить йому на праві власності. Відповідачі не проживають у вказаній квартирі протягом тривалого часу, не несуть витрати по утриманню квартири, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 391 ЦК України , ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60,88 ЦПК України, ст.. 150 ЖК України , керуючись ст.ст. 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №94, що знаходиться в будинку №30 по вул. Івана Павла ІІ в м. Івано-Франківську.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою Відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домбровська Г.В.