РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2017 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Меуш К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

31 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що 30 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого він передав, a відповідач прийняв грошові кошти в сумі 54000 доларів США, що еквівалентно 432000 гривень відповідно до офіційного курсу НБУ.

31 грудня 2010 року між ним та відповідачем було укладено ще один договір позики, відповідної до якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 800000 гривень, що еквівалентно 100000 доларів США.

Позивач звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, проте ОСОБА_2 борг так і не повернув.

Договорами позики не було передбачено розмір відсотків за користування грошовими коштами тому з урахуванням приписів ст. 1048 ЦК України позивач вважає, що крім основних сум боргу, має право на отримання процентів, що визначаються рівні облікової ставки Національного банку України.

З урахуванням поданих заяв про збільшення розміру заявлених вимог, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 154000 доларів, що еквівалентно 4164176 гривень 48 копійок, проценти за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 1893601 гривню 63 копійки за період з 31 грудня 2013 року (день звернення до суду з позовом) по 30 березня 2017 року.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснив суду, що кошти в борг відповідач отримував як фізична особа. Кошти були потрібні відповідачу для погашення інших своїх боргових зобов'язань. На той час між ними були добрі стосунки, тому він погодився надати позику відповідачу.

Представник відповідача вважав, що позов не підлягає задоволенню. Подав до суду письмові заперечення. Зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів звернення позивача про повернення грошових коштів. Надані розписки не встановлюють розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, а позивач не надав суду жодного доказу того, що відповідач використовував кошти для особистих потреб. Надані позивачем копії розписок ні по суті, ні по формі не являються договором і не відповідають вимогам, які встановлені ЦК України до правочинів між фізичними особами. Позивач приховує справжню природу правовідносин між сторонами, мету та цілі, на які використовувалися кошти. Розписки про отримання грошових коштів не містять ні умов отримання позичальником в борг грошових коштів, ні зобов'язання про їх повернення, ні дати отримання коштів.

Представник позивача також пояснив, що рішенням № 5 власника приватного підприємства «Фармсервіс» від 06 жовтня 2007 року ОСОБА_2 було збільшено статутний фонд підприємства до 100000 гривень за рахунок грошових внесків власника в зв'язку з чим статут ПП «Фармсервіс» був викладений у новій редакції. Згідно з новою редакцією статуту власником ПП «Фармсервіс» був ОСОБА_2 Розмір статутного капіталу склав 100000 гривень.

У липні 2009 року до власника ПП «Фармсервіс» ОСОБА_2 звернувся громадянин ОСОБА_1 з пропозицією викупити у нього 50 % статутного фонду підприємства. У замін корпоративних прав громадянин ОСОБА_1 зобов'язався організувати підписання та виконання договору та додаткових умов із фірмою «Nolrex Invest LLP» на суму 56000000 гривень, що було еквівалентно 7000000 доларів США. Поділ корпоративних прав на ПП «Фармсервіс» підтверджується ксерокопією рішення № 2 власників ПП «Фармсервіс» від 07 серпня 2009 року, яке підписане обома власниками.

Факт продажу ОСОБА_2 корпоративних прав та 50 % уже внесеного статутного фонду ПП «Фармсервіс» ОСОБА_1 підтверджується копією рішення № 1 власника ПП «Фармсервіс» від 07 серпня 2009 року, копією рішення власників ПП «Фармсервіс» від 07 серпня 2009 року та копією статуту ПП «Фармсервіс» в новій редакції. Оплата ОСОБА_1 отриманих корпоративні прав та 50000 гривень статутного фонду ПП «Фармсервіс» у сумі 54000 доларів США підтверджується розпискою від 30 жовтня 2009 року. Кошти на придбання 50 % корпоративних прав та 50 % статутного фонду ОСОБА_1 в сумі 175000 доларів США надала фірма «Nolrex Invest LLP». Таким чином ОСОБА_1 було привласнено 121000 доларів США.

Вважає, що договір від 31 грудня 2010 року являється удаваним правочином і по даті чітко підігнаний під другу розписку. Договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передачі грошей. Позивач не надав суду доказів передачі грошей, тому цей договір не вступив в силу і вважається не укладеним. Також позивач просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав, a ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в сумі 54000 доларів США, що еквівалентно 432000 гривень відповідно до офіційного курсу НБУ.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо укладення зазначеного договору позики, ОСОБА_1 надав суду копію розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів (а.с. 3). Оригінал розписки був оглянутий у судовому засіданні.

31 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений ще один договір позики, відповідної до якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 800000 гривень, що еквівалентно 100000 доларів США (а.с. 4).

На підтвердження своїх позовних вимог щодо укладення зазначеного договору позики, ОСОБА_1 надав суду копію розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів (а.с. 4). Оригінал розписки був оглянутий в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Сторона позивача посилається на те, що відповідач борг не день розгляду справи судом не повернув.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Будь-яких доказів на підтвердження факту повернення коштів стороною відповідача суду не надано. Також не надано і жодного належного та допустимого доказу того, що позивач у досудовому порядку пред'являв вимоги про стягнення заборгованості, та можливо було б встановити іншу дату початку перебігу строку позовної давності.

Частинами 1-4 ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У договорах позики від 30 жовтня 2009 року та від 31 грудня 2010 року не було встановлено строку повернення грошових коштів, тому у відповідності до ст. 1049 ЦК України строк повернення грошових коштів настав 31 грудня 2013 року, тобто з дня звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення заборгованості.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення боргу ґрунтуються на законі.

Предметом договору позики від 30 жовтня 2009 року є іноземна валюта - 54000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення судом (31 березня 2017 року) складає 1456707 гривень 13 копійок (54000 х 26,976058 = 1456707,13).

Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вбачається, що засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

У такому випадку стягненню з відповідача за розпискою від 30 жовтня 2009 року підлягає сума боргу в розмірі 1456707 гривень 13 копійок.

Предметом договору позики від 31 грудня 2010 року є кошти в грошовій одиниці України - гривні, тому стягненню за розпискою від 31 грудня 2010 року підлягає сума боргу в розмірі 800000 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За період з 31 грудня 2013 року (день звернення до суду з позовом) по 30 березня 2017 року з урахуванням зміни розміру облікової ставки Національного банку України у відповідні періоди розмір процентів на суму боргу за договором позики від 30 жовтня 2009 року складає 30641 долар 53 центи США, що становить 826587 гривень 69 копійок (30641,53 х 26,976058 = 826587,69).

За період з 31 грудня 2013 року (день звернення до суду з позовом) по 30 березня 2017 року з урахуванням зміни розміру облікової ставки Національного банку України у відповідні періоди розмір процентів на суму боргу за договором позики від 31 грудня 2010 року складає 453948 гривень 53 копійки.

Не є підставою для відмовив у задоволенні позову посилання сторони відповідача на те, що розписки про отримання грошових коштів не містять, ні умов отримання позичальником в борг грошових коштів, ні зобов'язання про їх повернення, ні дати отримання коштів, а тому не є договорами.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вбачається, що на підтвердження договору позики може бути представлена розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

У тексті розписки від 30 жовтня 2009 року (написаної ОСОБА_2І.) вказано, що він отримав «взял» у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 54000 доларів США, і це є доказом того, що зазначена розписка є договором позики та кошти, які отримав ОСОБА_2, він має повернути.

У тексті розписки від 31 грудня 2010 року (написаної ОСОБА_2І.) вказано, що він «взял в долг», тобто ОСОБА_2 є боржником також і за вказаною розпискою.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 192, 193, 202, 207, 256, 257, 261, 267, 509, 526, 530, 533, 551, 625, 1046-1051 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за розпискою від 30 жовтня 2009 року суму боргу в розмірі 1456707 гривень 13 копійок і 826587 гривень 69 копійок процентів; за розпискою від 31 грудня 2010 року суму боргу в розмірі 800000 гривень і 453948 гривень 53 копійки процентів; судовий збір у розмірі 3441 гривня.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: