Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Фазикош Г.В. і ОСОБА_1,

при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9Р, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_3 у липні 2013 р.

Просили витребувати в ОСОБА_3 приміщення площею 28,1 кв. м, що оформлене як квартира № 1 та вбудоване в багатоквартирному житловому будинку за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 1, шляхом повернення у спільну власність власників квартир багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 1, у тому числі позивачів; визнати право спільної сумісної власності власників квартир багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 1, у тому числі позивачів, на приміщення площею 28,1 кв. м., що оформлене як квартира № 1 та вбудоване у багатоквартирному житловому будинку за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 1; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.10.2013 р. позовну заяву задоволено повністю .

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводить про порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Указує, що предметом доказування у справі відповідно до Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» має бути встановлення належності спірного майна до майна, яке згідно з цим Законом є майном співвласників багатоквартирного будинку, а саме: неподільного чи загального. Зазначає, що за проектно-кошторисною документацією, відповідно до якої здійснювалось будівництво та вводився в експлуатацію будинок № 1 на пл. Жупанатській у м. Ужгороді, оспорюване позивачами приміщення є квартирою №1, яка відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, а не службовим приміщенням.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_5 не визнав скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване. Указує, що спірне нерухоме майно приміщення площею 28,1 кв. м, яке оформлене як квартира № 1 та вбудоване у багатоквартирний житловий будинок на пл. Жупанатська, 1, у м. Ужгороді, є допоміжним приміщенням, що належить на праві спільної сумісної власності мешканцям згаданого будинку, включно з позивачами.

У судове засідання сторони та їх представники не зявилися без поважних причин, хоча про час і місце такого були належним чином повідомлені. Заява представника ОСОБА_5 ОСОБА_14, про відкладення розгляду справи через його хворобу та перебування на стаціонарному лікуванні є необґрунтованою за відсутністю доказів у підтвердження цих обставин і за наявності довіреності, якою ОСОБА_5 уповноважив, окрім ОСОБА_14, також ОСОБА_15, ОСОБА_16 і ОСОБА_13 (а.с.233).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню із ухваленням нового з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позову та дійшов висновку про необхідність захисту порушених прав позивачів у обраний ними спосіб.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками через порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ЦПК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1); цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування предявлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215).

За змістом ст.ст. 11-14 ЦК України (тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в т.ч., із правочинів; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; зловживання правом не допускається. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, правомірно набуте право власності підлягає захисту, є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 328, 386 ЦК України).

Положеннями ЦК України передбачено, що майно може належати особам на праві спільної часткової (із визначенням часток у праві власності) або на праві спільної сумісної (без визначення часток) власності; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ч. ч. 1, 2, 4, ст. 356 ч. 1, ст. 368 ч. 1); право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ч. ч. 1, 3); співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 369 ч. 1).

Згідно з вимогами Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» (Закон № 2866-ІІІ) допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальним майном - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті обєднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо); нежилими приміщеннями - приміщення, які належать до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин; неподільним майном - неподільну частину житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку (ст. 1).

Відповідно до цього ж Закону (№ 2866-ІІІ) спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна; неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку і не підлягає відчуженню; загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку; власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном; при відчуженні приміщення в жилому будинку право на частку неподільного майна підлягає відчуженню разом з приміщенням без виділення частки в натурі; обєкти права спільної власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі або групі осіб у разі, якщо це не повязано з порушенням прав і інтересів інших співвласників неподільного та загального майна, які охороняються законом (ст. 19). Співвласник багатоквартирного будинку несе зобовязання щодо утримання неподільного, загального майна та в інших спільних витратах відповідно до частки у загальному обсязі обовязкових платежів, яка встановлюється пропорційно до загальної площі приміщень, що перебуває у власності (користуванні) фізичної або юридичної особи (ст. 20). Положення Закону узгоджуються із нормами ЦК України щодо права спільної власності, в т.ч., із ст. 382 ч. 2 цього Кодексу.

У силу вимог закону неподільне майно багатоквартирного будинку № 1 на пл. Жупанатській в м. Ужгороді належить на праві спільної сумісної власності усім співвласникам будинку, цей факт окремого визнання не потребує, таке майно не підлягає відчуженню. Здійснення права спільної часткової власності на майно багатоквартирного будинку повязується із визначенням частки відповідної особи у праві спільної часткової власності, таке право власності реалізується і захищається у межах правомірно набутої частки. Між тим, у справі відсутні докази визначення частки жодного з позивачів у праві спільної часткової власності на майно вищезгаданого будинку, наявністю таких часток, необхідністю захисту права кожного з позивачів у межах належної йому частки позов не обґрунтовувався.

Позивачі предявили вимогу про витребування спірного приміщення (28.1 кв. м) шляхом повернення його у спільну власність власників квартир багатоквартирного будинку (включно з позивачами) та визнання права спільної власності власників квартир указаного будинку (включно з позивачами) на це приміщення. При цьому позивачі стверджують, що входять до числа співвласників усіх допоміжних приміщень, вбудованих у багатоквартирний будинок, включно зі спірним приміщенням. Одночасно позивачі є також членами ОСББ № 1. Тобто, співвласниками спірного приміщення площею 28.1 кв. м, оформленого як квартира № 1 в будинку № 1 на пл. Жупанатській у м. Ужгороді, є власники квартир цього будинку, а відтак вони є законними володільцями, яким спірне приміщення належить на праві спільної власності в ідеальних частках. Позивачі входять до кола співвласників, а тому вправі вимагати повернення майна у спільну власність усіх власників квартир.

Позивачі також зазначили, що спірне приміщення кваліфіковане як допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і складає його загальне майно.

Тобто, з огляду на суть виниклих між сторонами правовідносин спір стосується усіх співвласників будинку щодо належності загального майна усім співвласникам, оскільки таке відповідно до приписів ст. 1 Закону № 2866-ІІІ перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку

Між тим, позивачі та суд першої інстанції залишили поза увагою, що жоден із позивачів не вповноважений на представництво інших співвласників квартир багатоквартирного будинку № 1 на пл. Жупанатській у м. Ужгороді, а створене на базі цього будинку ОСББ № 1 участі в справі не брало.

Указане ОСББ як балансоутримувач і управитель багатоквартирного будинку, обовязком якого є забезпечення і захист прав його членів та дотримання їхніх обовязків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення дотримання інтересів усіх членів обєднання при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю (ст.ст. 4, 11, 12, 16-18 Закону № 2866-ІІІ), питання про порушення прав членів обєднання, самого обєднання у звязку належністю спірного майна ОСОБА_3 і витребування такого на корись співвласників будинку не ставить.

Отже, вимога про витребування спірного майна у спільну власність власників квартир багатоквартирного будинку та визнання права спільної власності без визначення виду такої власності (спільної сумісної або спільної часткової) і, якщо йдеться про спільну часткову власність, часток позивачів у праві власності, у межах яких ставиться питання про захист порушеного права, не ґрунтується на законі та не може бути задоволена.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 33, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2013 року скасувати.

3. У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності відмовити.

4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: