ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4682/16-ц
Провадження № 2/362/369/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі - Харченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Відділ з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради, Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби у Київській області Державної міграційної служби України, ОСОБА_3, про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрацію місця проживання,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 35 по вулиці Сількорівській в м. Василькові Київської області. Крім того, позивач просила надати дозвіл на реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона з 16.09.2010 року по сьогоднішній день постійно проживає у вказаному будинку разом із своїм батьком ОСОБА_3, якого вона доглядає. До 2010 року вона проживала у м. Донецьк за адресою своєї реєстрації, але була вимушена переїхати проживати до батька, оскільки він потребував її допомоги через поганий стан здоровя. Власником вказаного будинку є її дядько ОСОБА_2, який безпідставно відмовляється надати згоду на її реєстрацію у цьому будинку. Тому за відсутності згоди власника та відповідного рішення суду вона не може зареєструватися за вказаною адресою та вимушена звертатися до суду із даним позовом.

Позивачка, яка є і представником третьої особи ОСОБА_3, в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, вказуючи на те, що хоче бути прописаною в будинку № 35 по вулиці Сількорівській в м. Василькові Київської області, оскільки вона проживає та користується вказаним будинком, з якого її не виганяють та не перешкоджають користуватися ним. Зареєстрована вона в м. Донецьку, де з реєстрації не знімалася.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, оскільки власником будинку є відповідач, він не дає згоду на її реєстрацію, однак і не чинить перешкод у користуванні будинком позивачкою та його братом. Позивачка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживають її діти, однак жодних дій щодо зняття там з реєстрації вона не вчиняла.

Представник третьої особи Васильківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області Державної міграційної служби в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, оскільки повноваження у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб покладено на виконавчі органи сільських, селищних та міських рад.

Представник третьої особи Відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради в судове засідання не зявився, до суду надіслала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕХ № 173987 від 25 вересня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори 25 вересня 2007 року, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташований у м. Василькові Київської області по вул. Сількорівська, 35 (а.с. 33).

Відповідно до Довідки № 2002 від 19.09.2013 р. виконавчого комітету Васильківської міської ради за вказаною адресою ОСОБА_3 зареєстрований з 10.12.1996 року один (а.с. 18).

Як вбачається з довідок Васильківської міської ради від 30.12.2010 року, 05 травня 2014 року, позивачка тимчасово проживає без реєстрації в даному будинку разом зі своїм батьком, якого доглядає, зареєстрована вона за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18, 20).

Як вбачається з листа начальника відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради № 16 від 21.06.2016 року, позивачу було розяснено, що для реєстрації місця проживання їй необхідно звернутися з вказаними в листі документами до відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради (а.с. 30).

Судом були досліджені всі надані позивачем на підтвердження своїх вимог докази, однак, враховуючи, що предметом спору є визнання її права користування житловим приміщенням та реєстрація місця проживання, надані позивачем характеристика на її імя (а.с. 9), акти обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3 (а.с. 10, 11, 22), довідки Васильківської міської ради щодо одержання позивачкою компенсації по догляду за інвалідом (а.с. 15, 16), а також відповіді на звернення ОСОБА_4 в різні інстанції щодо благоустрою вул. Сількорівської (а.с. 73-90), квитанції про сплату ОСОБА_3 житлово-комунальних послуг (а.с. 91-97) не містять інформації щодо предмета доказування, а тому не є належними доказами в даній справі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом з тим, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Зі змісту позовної заяви, наданих на підтвердження заявлених вимог доказів, пояснень позивачки та представника відповідача, не вбачається будь-яких порушень прав ОСОБА_1, зокрема щодо права користування житловим приміщенням у м. Василькові, Київської області по вул. Сількорівська, 35, в якому позивачка безперешкодно проживає і яким користується з 2010 року по сьогоднішній день, а тому позовна вимога щодо визнання права користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про реєстрацію місця проживання позивачки, то частиною 2 статті 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав і інтересів, як реєстрація місця проживання.

Відповідно до Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні №1382 -1У від 11.12.2003 року, реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 14 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність органів виконавчої влади, посадових та службових осіб з питань реєстрації місця проживання можуть бути оскаржені в установленому порядку.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає такого порядку вирішення спірних правовідносин як надання дозволу на реєстрацію особи за місцем проживання, оскільки порядок реєстрації особи за місцем її проживання визначений спеціальною нормою Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Цим Законом передбачений порядок оскарження в установленому порядку рішень, дій чи бездіяльності органів виконавчої влади, посадових та службових осіб з питань реєстрації місця проживання.

Стаття 41 Конституції України надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Враховуючи, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: м. Васильків, Київська область, вул. Сількорівська, 35, а тому на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається своєю власністю. Як власник вказаного будинку він не заперечує проти проживання в ньому брата ОСОБА_3 та племінниці ОСОБА_1 та не створює їм перешкод у цьому, що не заперечується позивачкою та ОСОБА_3, однак надавати дозвіл на реєстрацію у своїй власності особі, яка не є членом його родини він не бажає. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, що після отримання листа начальника відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради № 16 від 21.06.2016 року, в якому було розяснено, що для реєстрації місця проживання їй необхідно звернутися з вказаними в листі документами до відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради, позивачка зверталася до вказаного органу з заявою про реєстрацію місця проживання і їй було відмовлено. Крім того, позивачка на даний час має зареєстроване місце проживання в м. Донецьк, однак залишила вказане місце реєстрації ще в 2010 році, а тому не є біженцем з зони АТО, а тому, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати, понесені позивачем, не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні №1382 -1У від 11.12.2003 року, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. ст. 3, 10, 15, 16, 57, 58, 60, 61, 214, 215, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Відділ з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Васильківської міської ради, Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби у Київській області Державної міграційної служби України, ОСОБА_3, про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрацію місця проживання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко