Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво та зобов'язання не чинити перешкод у здійсненні права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - ВК Одеської міської ради), вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок загальною площею 112,4 кв. м із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у здійсненні права власності, посилаючись на небажання співвласника ОСОБА_4 поділити будинок у добровільному порядку та стверджуючи, що технічно можливо поділити житловий будинок літ. «А» між співвласниками відповідно до ідеальних часток співвласників, що спільне користування будинком не є можливим, самочинні будівлі і споруди відповідають чинним будівельним, санітарним і архітектурним нормам та правилам.

ОСОБА_4 позов брата не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до фактично існуючого порядку користування. Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просив визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток сторін у будинковолодінні. Зазначив, що він як співвласник ѕ частини будинку за вказаною адресою має право користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток, а здійснене відповідачем самочинне будівництво унеможливлює користування належною йому земельною ділянкою.

ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_4) як власник житлового будинку АДРЕСА_2, розташованого на суміжній земельній ділянці, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення навісу, який виходить на її земельну ділянку, та прибудови під літ. «А1», що розташовані на межі земельних ділянок та унеможливлюють користування належною їй земельною ділянкою. У зв'язку з порушенням своїх прав просила стягнути з відповідача на свою користь 80 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2014 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5, ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2, шляхом знесення частини будівлі літ. «А1», що знаходиться на межі земельної ділянки.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаних позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 без письмової згоди іншого співвласника (ОСОБА_4) зробив прибудови до спільного житлового будинку.

У зв'язку з цим суд виходив із того, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об'єкти нерухомості, а, як встановлено, до житлового будинку літ. «А» зроблені обома співвласниками самочинні прибудови.

Зокрема, суд установив, що самочинні прибудови літ. «А1», «А2», «а3», «а4», «а5», «а6» побудовані без належно затвердженого проекту та дозвільних документів зі сторони органів місцевого самоврядування і частково на земельній ділянці, на яку відсутні документи щодо її відведення, а суду не надано доказів на підтвердження того, що питання прийняття в експлуатацію самочинних будівель за вказаною адресою розглядалося інспекцією державного будівельно-архітектурного контролю за заявою ОСОБА_3 або ОСОБА_4 (ОСОБА_3 надав тільки узгодження щодо можливості прийняття в експлуатацію житлових прибудов).

Також суд виходив із того, що відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мають будь-які правові підстави для володіння і користування земельною ділянкою площею 222 кв. м, адже в їхньому фактичному користуванні перебуває земельна ділянка площею 756 кв. м, а в 1953 році по АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку площею 534 кв. м.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, то суд виходив із того, що ОСОБА_5 ні в позовній заяві, ні в поясненнях у судових засіданнях не зазначила, які її права порушує самочинно зведена житлова прибудова літ. «А1».

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 і зустрічного позову ОСОБА_4

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5 і зобов'язуючи ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2, шляхом знесення частини будівлі літ. «А1», що знаходиться на межі земельної ділянки, апеляційний суд виходив із того, що на межі земельної ділянки розташована частина будівлі під літ. «А1» (приміщення № № 3-9, 3-8), що є порушенням будівельних норм та правил та перешкодою для здійснення права власності, оскільки відстань між будівлями є меншою, ніж передбачено нормативно, а відтак позивач позбавлений права повноцінно користуватися належним йому майном, тому вимоги ОСОБА_5 у цій частині є обґрунтованими. При цьому суд виходив із того, що висновками судової будівельно-технічної експертизи від 26 квітня 2012 року та додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 15 лютого 2016 року встановлено, що самочинно збудована ОСОБА_3 будівля під літ. «А1» знаходиться на відстані 5, 86-5, 92 м від житлового будинку ОСОБА_5, що є порушенням ДБН, оскільки відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Однак із вказаними висновками повністю не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Усупереч вищевказаним нормам процесуального права суди обох інстанцій розглянули позовні вимоги ОСОБА_3 про виділення в натурі частки у праві власності та стягнення грошової компенсації різниці її вартості, залишивши поза увагою, що під час розгляду справи представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - подав заяву про залишення без розгляду цих позовних вимог (т. 3, а. с. 157).

Із врахуванням попередньої заяви ОСОБА_3 про уточнення позовних вимог, яка знаходиться на а. с. 156-160, т. 2, суд повинен був розглянути позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на самочинно збудований житловий будинок загальною площею 112,4 кв. м із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язання ОСОБА_4 не перешкоджати йому у здійсненні права власності на майно, що знаходиться за вказаною адресою.

У зв'язку з цим суд не перевірив належним чином предмета і підстав поданого позову ОСОБА_3, не зазначив обставин і фактів на спростування зазначених ним обставин, зокрема щодо наявності підстав, передбачених ст. 376 ЦК України, для визнання за ним права власності на самочинне будівництво.

Так, на обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03 жовтня 2001 року № 2-3317 він є власником ј частини житлового будинку з надвірними спорудами загальною житловою площею 38 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Будинковолодіння за вказаною адресою розташоване на земельній ділянці площею 534 кв. м, яка рішенням ВК Одеської міської ради від 12 березня 1953 року № 253 була відведена під індивідуальне жиле будівництво. Протягом 1978 - 2007 років ОСОБА_3 на відведеній земельній ділянці побудував прибудову до жилого будинку літ. «А» капітальних будівель літ. «А1», «А2», «а3», «а6», а також навіс літ. «Б», сарай літ. «З», гараж літ. «Ж», тамбур літ. «ж» із підвалом. Згідно з технічним висновком про можливість збереження самовільно споруджених будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, технічний стан основних будівельних конструкцій можливо вважати задовільним. У 2001 та 2007 роках отримано згоду від суміжних землекористувачів: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на введення будівель в експлуатацію. Крім того, згідно з висновком санітарно-епідеміологічної служби Київського району м. Одеси від 30 травня 2001 року та висновком Самостійної державної пожежної частини № 3 м. Одеси від 12 квітня 2001 року № 167 відсутні заперечення проти введення будівель в експлуатацію. У висновку Управління з питань наглядово-профілактичної діяльності ГУ МНС України в Одеській області від 27 червня 2007 року № 14-1324 зазначено про узгодження технічного висновку про можливість збереження самовільно споруджених будівель. Можливість введення в експлуатацію висловило Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя у висновку від 27 червня 2007 року № 619. Санітарно-епідеміологічна служба м. Одеси у висновку від 22 червня 2007 року № 3/1190 визнала за можливе подальшу експлуатацію будівель.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розмiщенi, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Вiдповiдно до ст. 139 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здiйсненнi ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вiдповiдно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України вiд 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів», у справі за позовом учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будiвлi та споруди, суд з'ясовує i враховує можливість нормального користування будинком i здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхiднiсть зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень спiввласникiв, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил i правил протипожежної безпеки. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Також за змістом ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельні ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил.

Водночас згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, з контексту ч. ч. 3 та 4 ст. 376 ЦК України випливає, що ч. 3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Проте вищевказані положення норм матеріального та процесуального права залишилися поза увагою судів обох інстанцій, які не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та не перевірили належним чином наявних у справі доказів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення проти позову.

Також поза увагою судів залишилися обставини про те, що житловий будинок з прибудовами літ. «А1», «А2», «а3», «а6» був зведений до 2000 року, тобто у період, коли єдиним власником будинковолодіння і земельної ділянки була ОСОБА_10

Таким чином, суди не перевірили правових підстав набуття сторонами у власність належного їм майна та установленого на той час порядку користування майном.

Отже, усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та в результаті цього - неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак