Справа № 366/866/17
Провадження № 2/366/197/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року смт.Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі: судді Корчкова А.А., за участю секретаря судового засідання Онищенко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомфізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування працівником шкоди завданої при виконанні трудових обовязків, -

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2017 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача 14 952 грн. 93 коп. як відшкодування матеріальної шкоди, завданої при виконанні ним своїх трудових обовязків, та 640 грн. 00 коп. судового збору.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 01 грудня 2015 року вона, як фізична особа-підприємець прийняла на роботу ОСОБА_2 на посаду продавця магазину в с. Макарівка, Іванківського району, Київської області про, що свідчить розпорядженням № 15 від 1 грудня 2015 року. Цього ж дня було укладено трудовий договір між працівником ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка використовує найману працю, який є і договором про повну матеріальну відповідальність. У порядку та на умовах визначених договором, відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за збереження цілісності всіх переданих їй товарно-матеріальних цінностей та коштів. При цьому, у випадку виявлення нестачі переданих відповідачу товарно-матеріальних цінностей і коштів, знищення, пошкодження або псування з його вини товарно-матеріальних цінностей, він зобовязаний відшкодувати всю суму нестачі. 28 лютого 2017 року до чергової частини Іванківського ВП Вишгородського відділу ГУ НП в Київській області надійшло телефонне повідомлення ОСОБА_2 про те, що на вхідних дверях магазину с. Макарівка по вул. Центральній, 19 Іванківського району пошкоджено замки. Під час проведення перевірки було встановлено, що факт крадіжки грошових коштів з магазину ТПП с. Макарівка не підтвердився. Недостача спричинена не професійними діями продавця. В даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин та дане питання вирішується в судовому порядку. 28 лютого 2017 року було проведено інвентаризацію підзвітних товарно-матеріальних цінностей, унаслідок яких виявлено нестачу 14952 (чотирнадцять тисяч девятсот пятдесят дві) гривні 93 коп., що підтверджується актом інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей від 28 лютого 2017 року. Добровільно відшкодувати суму нестачі відповідач відмовляється, тому позивач змушена звертатися до суду.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Також подала до суду заперечення проти позову, в якому зазначила, що в позовній заяві позивачем не вказано, якими неправомірними діями відповідачки завдано шкоду позивачу, які трудові обовязки були порушені, що саме призвело до завдання шкоди, у чому конкретно полягає її вина, не вказано ступінь вини та пропорційну їй частку загальної шкоди, не зазначено в якій конкретно обстановці було заподіяно шкоду та не надано жодного доказу на підтвердження прямої дійсної шкоди.

Суд, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 16.01.2008 року дійсно зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 457013.

01.12.2015 року вона уклала трудовий договір з ОСОБА_2, відповідно до якого остання зобовязується виконувати роздрібну торгівлю товарами, нести повну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей, основних засобів, інвентаря, дотримуватися правил технічної безпеки. Розпорядженням ФОП ОСОБА_1 від 01.12.2015 року № 15 ОСОБА_2 була зарахована продавцем за магазином ТПП с. Макарівка. Це ж підтверджується і Повідомленням про прийняття працівника на роботу від 01.12.2015 року.

Відповідно до витребуваних в Іванківського ВП Вишгородського відділу ГУ НП в Київській області матеріалів проведеної перевірки за повідомленням ОСОБА_2,встановлено, що 28.02.2017 року до чергової частини Іванківського ВП надійшло телефонне повідомлення ОСОБА_3, про те, що на вхідних дверях магазину в с. Макарівка по вул. Центральна, 19 Іванківського району Київської області пошкоджено замки. Під час проведення перевірки було встановлено, що факт крадіжки грошових коштів з магазину ТПП с. Макарівка районного споживчого товариства не підтвердився. При проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей Іванківським районним споживчим товариством та ФОП ОСОБА_1 неодноразово виявлялися нестачі. Суми нестачі були погашені шляхом утримання із заробітної плати продавця ОСОБА_2, оскільки це була її провина. В даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що саме вона зареєструвала повідомлення громадянки ОСОБА_2 про те, що на вхідних дверях до магазину в с. Макарівка пошкоджено замки та ознайомила з матеріалами справи слідчо-оперативну групу. Заява ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не вносилась. Працівниками поліції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по факту крадіжки допитані не були, а протокол огляду місця події не складався та в матеріалах проведеної перевірки - відсутній. Також зазначила, що висновок про те, що нестача товарів спричинена непрофесійними діями продавця зроблений працівниками поліції з довідки ФОП ОСОБА_1

Отже, під час проведення перевірки за заявою ОСОБА_5 працівниками поліції, на думку суду, не були використані всі процесуальні можливості щодо перевірки заяви ОСОБА_1 Тобто, встановити вину продавця за зазначеними матеріалами перевірки - не можливо.

Також судом встановлено, що 28.02.2017 року комісією у складі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було проведено інвентаризацію в магазині ТПП с. Макарівка та відповідно складено ОСОБА_8 опис №1 товарів, матеріалів, тари та грошових цінностей в торгівлі, відповідно до якого в магазині перебували товари на загальну суму 51 542 грн. 65 коп.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що вона була головою ревізійної комісії, яка 28.02.2017 року проводила інвентаризацію в магазині позивачки. Зазначила, що на те, що в магазині скоєна крадіжка схоже не було. Виявили нестачу товарів на загальну суму 14 952 гривні.

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_1 від 02.03.2017 року , згідно бухгалтерських документів станом на 28.02.2017 року на початок інвентаризації залишок товарів по магазину складав 66 495 грн. 58 коп. В результаті проведеної інвентаризації 28.02.2017 року виявлено товарів на суму 51 542 грн. 65 коп. та нестачу на суму 14 952 грн. 93 коп.

Згідно з наказом Міністерства фінансів України від 17.06.2015 року № 572 «Про затвердження типових форм для відображення бюджетними установами результатів інвентаризації», під час проведення інвентаризації складаються наступні документи: ОСОБА_8 опис матеріальних цінностей, прийнятих на відповідальне зберігання; Звіряльну відомість результатів інвентаризації запасів; Акт про результати інвентаризації грошових коштів; Акт інвентаризації розрахунків щодо відшкодування матеріальних збитків; Протокол інвентаризаційної комісії.

Проте, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що звіряльну відомість, акт про результати інвентаризації грошових коштів, акт інвентаризації розрахунків щодо відшкодування матеріальних збитків та протокол інвентаризаційної комісії складено не було, оскільки в комісії на той час були відсутні бланки відповідних документів.

З викладеного випливає, що інвентаризаційною комісією результати перевірки оформлені не у відповідності до вимог закону та на бланках, які не відповідають бланкам, затвердженим Міністерством фінансів України.

Крім того, дослідивши наданий позивачем ОСОБА_8 опис № 1 від 28.02.2017 року, суд прийшов до висновку, що встановити вид товару, що зник, його найменування, кількість та вартість - неможливо. Тобто, на підставі доказів, які не відповідають процесуальним вимогам, встановити стан та вартість товару, що зник не можливо, а отже не можливо встановити матеріальну шкоду завдану ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

У статті 134 КЗпП України зазначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Так, у відповідності до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено в судовому засіданні, договір про повну матеріальну відповідальність, передбачений законодавством, між позивачем та відповідачем укладено не було.

Відповідно до ч.2 ст. 130 КЗпП України, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбаченихзаконодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Зокрема, відповідно до п. 4 узагальнення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівниківза шкоду, заподіяну роботодавцю», підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

До прямої дійсної шкоди в даному випадку належить недостача матеріальних цінностей на суму 14 952, 93 грн., виявлена під час проведення інвентаризації, які були передані продавцю ОСОБА_2 у звязку з виконанням нею трудових обовязків.

Проте позивачем не було надано достатніх доказів для доведення протиправної поведінки працівника, а саме, не зазначені обставини які б вказували на невиконання чи на неналежне виконання працівником трудових обовязків, що призвело до матеріальних збитків. А саме не зазначено, яке саме діяння (дія чи бездіяльність) ОСОБА_2 призвело до таких наслідків, які трудові обовязки вона не виконала.

Працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). В судовому засіданні позивачем не було доведено вину відповідача. В висновку проведеної Іванківським ВП перевірки, зазначено, що недостачі спричинені непрофесійними діями продавця, проте, жодних доказів в матеріалах перевірки немає, а допитаний свідок ОСОБА_4 зазначила, що висновок про непрофесійні дії продавця був взятий із довідки ФОП ОСОБА_1, а інших доказів не має. Так само не доведено причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази, покази сторін та свідків, оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що позивачем не в повній мірі доведено належними доказами наявність в діях відповідача трудового майнового правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, не встановлено причинний звязок, а також не закріплена, в передбачений законом спосіб, завдана майнова шкода.

Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1233 - 1257 ЦК України, статтями 57, 60, 64, 88, 213- 215, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування працівником шкоди завданої при виконанні трудових обовязків відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя А.А. Корчков