Справа № 357/3537/16-ц Головуючий у І інстанції Жарікова О. В.
Провадження № 22-ц/780/2131/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 12.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» про визнання договору позички транспортного засобу дійсним,

у с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 8 липня 2014 року між нею та комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Міськреклама» (далі КП БМР «Міськреклама») в особі директора ОСОБА_3 укладено договір позички транспортного засобу марки ВАЗ 20161, д.н.з. НОМЕР_1, для його використання у повсякденній господарській діяльності. Між сторонами в усному порядку було погоджено, що спочатку договір позички буде укладено у простій письмовій формі, а згодом при наявності у директора відповідача вільного часу, договір підлягав нотаріальному посвідченню. Однак ОСОБА_3, незважаючи на її неодноразові вимоги, не забезпечив нотаріального посвідчення вказаного договору, посилаючись на відсутність вільного часу та грошових коштів. Уточнивши позовні вимоги позивач просила визнати договір позички дійсним з моменту укладення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2017 року позов задоволено. Визнано договір позички транспортного засобу від 8 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та КП БМР «Міськреклама» в особі директора ОСОБА_3 дійсним з моменту укладення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки ВАЗ 20161, д.н.з. НОМЕР_1.

8 липня 2014 року між ОСОБА_4 та КП БМР «Міськреклама» в особі директора ОСОБА_3 в простій письмовій формі укладено договір позички, предметом якого є передача відповідачу у безоплатне користування вказаного автомобіля для його використання у повсякденній господарській діяльності.

Цього ж дня сторони договору склали акт приймання-передачі транспортного засобу.

У звязку з реєстрацією шлюбу 11 жовтня 2014 року позивач змінила своє дошлюбне прізвище «Нечипоренко» на «Скрипківська».

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору позички транспортного засобу і практично приступили до його виконання, а нотаріально посвідчити договір неможливо через ухилення тогочасного директора, відповідача по справі, від його нотаріального оформлення, то наявні підстави для визнання договору дійсним відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Згідно із ч. 4 ст. 828 ЦК України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції на порушення приписів ст. ст. 212214 ЦПК України не зясував, яким чином порушуються законні права та інтереси позивача у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення договору позички транспортного засобу та чи підлягають вони за встановлених обставин судовому захисту в обраний нею спосіб з огляду на те, що договір носить безоплатний характер, а у п. 2.1. договору визначені права позивача, які не були предметом розгляду.

Тобто, позивачем не доведено, що її права у спірних правовідносинах були порушені відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 цієї статті ЦК передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як розяснив Пленум Верховного ОСОБА_5 України в п. 13 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд зазначене не врахував, дійшов висновку про ухилення колишнього директора відповідача від нотаріального посвідчення договору, який не ґрунтується на належних та допустимих доказах у справі, і при цьому помилково взяв до уваги копії заяв позивача від 8 серпня 2014 року, 8 січня 2015 року та 3 квітня 2015 року, оскільки вони не були зареєстровані в КП БМР «Міськреклама» у встановленому порядку в журналі вхідної кореспонденції, який наявний в матеріалах справи, а отриманні ОСОБА_3 особисто за невідомих обставин.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, про існування спірного договору стало відомо лише після здійснення перевірки фінансово-господарської діяльності КП БМР «Міськреклама» контролюючими та правоохоронними органами, за результатом проведення яких було порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, зокрема незаконної закупівлі та списання паливно-мастильних матеріалів.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені відповідачем, а саме 606,32 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» задовольнити

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» 606,32 грн. (шістсот шість гривень тридцять дві копійки) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_5