Справа № 127/8458/16-ц Провадження № 22-ц/772/236/2017Головуючий в суді першої інстанції Гуменюк К. П.
Категорія 6Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Вінницька міська рада, комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області, про встановлення факту самочинного будівництва та зобов'язання усунути перешкоди шляхом знесення самочинного будівництва,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання усунути перешкоди шляхом знесення самочинного будівництва.

Посилається на те, що вона разом з відповідачами у справі є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1. Земельна ділянка під вказаним домоволодінням перебуває також у їх спільному користуванні. При цьому, 0,83 кв.м. було виділено в тимчасове користування під посів городніх культур. Приватизувати дану ділянку за погодженням сторін на даний час не вдалось через бажання відповідачів облаштувати собі проїзд через територію позивача.

У грудні 1981 року було прийнято в експлуатацію двохквартирний житловий будинок з зовнішнім розміром 5,91м х 10,85м та прибудови 2,41м х 10,85м, 2,95м х 10,85м і 3,82м х 9,56м, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1, який на думку позивача є самочинним, оскільки станом на 1981 рік до складу домоволодіння входила лише одна житлова будівля, яка була розділена на дві квартири. Також в межах домоволодіння знаходився сарай під літерою «Б», підсобною площею 7,2 м2.

Як зазначає позивач, приблизно у 2011 році відповідачами було розпочато самочинне зведення двохповерхового житлового будинку на місці, де знаходився сарай під літ. «Б». Крім того, ОСОБА_3 самочинно прибудував до частини будинку, яким він користується, санвузол. Однак, згідно технічного паспорта, виготовленого в 2015 році, під літ. «Ж» вказано будинок, побудований на місці сараю «Б», вже як житловий, а також зазначено, що рік його побудови - 1989р. Крім того, у технічному паспорті з'явилася прибудова «а», яка датована 1986 роком (санвузол).

Внаслідок самочинної забудови позивач позбавлена можливості виділити частку вільної від забудови земельної ділянки для подальшої приватизації, а також відсутня прийнятна вільна територія для використання під городні культури. Вважає, що жодних дозволів чи проектів на будівництво, відповідачі не оформляли, а будинок «Ж» не вводився в експлуатацію.

Просила зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1, усунути їй, зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2, перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 683 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення ОСОБА_3, ОСОБА_4 власним коштом самочинно збудованого будинку, позначеного у технічному паспорті, виготовленому Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» станом на 10.02.2016, під літерою «Ж».

До початку розгляду справи по суті представником позивача ОСОБА_6 було подано заяву про зміну предмета позову, а саме позовні вимоги викладено в новій редакції, зокрема, позивач просив ухвалити рішення, яким встановити факт самочинного будівництва ОСОБА_3, ОСОБА_4 будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та позначений під літерою «Ж» у технічних паспортах, виготовлених Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» станом на 10.02.2016 та 11.02.2016, а також зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1, усунути ОСОБА_2, зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2, перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 683 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення ОСОБА_3, ОСОБА_4 власним коштом самочинно збудованого будинку, позначеного у технічних паспортах, виготовлених Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» станом на 10.02.2016 та станом на 11.02.2016, під літерою «Ж».

Ухвалою суду від 08 червня 2016 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вінницьку міську раду.

Ухвалою суду від 01 липня 2016 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» та Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі скаржник позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильно застосування норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила рішення залишити без змін. Також надано суду письмові заперечення ОСОБА_3 на апеляційну скаргу у якій повністю спростовуються доводи апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Крім цього, третя особа у справі Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області також надіслав свої письмові заперечення на апеляційну скаргу у якій просить скаргу відхилити, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його обґрунтованість та законність.

Колегія суддів, сприяючи згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснила особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередила про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, надавала сторонам можливість укладення мирової угоди.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що сторони у справі є співвласниками будинку, що знаходиться в м. Вінниці по АДРЕСА_1.

Так, згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю № 1954, виданого Вінницьким обласним об'єднаним бюро техінвентаризації 08.01.1982 року на підставі рішення виконкому Замостянської районної ради народних депутатів № 541 від 09.12.1981 року позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частки домоволодіння, що знаходиться в м. Вінниці по АДРЕСА_1, та складається з двохквартирного житлового будинку.

Іншим власником 1/2 частки домоволодіння, що знаходиться в м. Вінниці по АДРЕСА_1, є ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлю № 1955, виданим Вінницьким обласним об'єднаним бюро техінвентаризації 08.01.1982 року (а.с. 6).

Згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 846 від 24.12.1981 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які мешкають по АДРЕСА_1, закріплено земельну ділянку площею 683 кв.м., з яких 83,0 кв.м. - закріплено в тимчасове користування під посів городніх культур, з земельної ділянки міського земельного фонду (а.с. 7).

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого 18.02.2015 року КП "ВМБТІ", вбачається, що його співвласниками є відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 по 1/2 частці (а.с. 15-17). В експлікації приміщень вищевказаного будинку знаходиться - приміщення під літерою «Ж», площею 122,1 кв.м. та під літ. «А» - санвузол, площею 5,0 кв.м.

Такі ж аналогічні відомості містяться і в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого 10.02.2016 року КП "ВМБТІ", на ім'я ОСОБА_2 (а.с. 18-20). Так, з характеристики будинку вбачається, що на даній ділянці знаходиться два житлові будинки 1973 та 1989 року побудов, а також сарай - 1988 року побудови (а.с. 20).

При цьому, судом також установлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками по 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_4 на вищевказаний будинок виникло, на підставі договору дарування, серії та номер 129, виданого 19.02.2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лазько С.І. (а.с. 22).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що відповідно до листа КП «ВМБТІ» № 5048 від 24.11.2015 року, будівництво житлового будинку літ. «Ж» у відповідності до вимог Інструкції не є самочинним, а сараї літ. «Б», «В» - знесені (а.с. 114).

01 березня 2016 року під час проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_3, проживаючого по АДРЕСА_1, встановлено, що двохповерховий житловий будинок та прибудова до частини житлового будинку, згідно технічного паспорту КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 11.02.2016 року, побудовані протягом 1971- 1989 років. Відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна дане будівництво не належить до самочинного. Даний факт підтверджується актом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 328-ПП від 04.03.2016 року (а.с. 80). Таким чином, до відповідачів було вжито заходи щодо перевірки законності будівництва будинку під літ. «Ж» та порушень не виявлено.

Відповідно до листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 816 від 06.06.2016 року (а.с. 108-109), результати фіксування років побудови будівель та споруд знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи № 19483 (на будинковолодіння АДРЕСА_1 яка формується і ведеться на кожен об'єкт нерухомого майна на весь час його існування.

З матеріалів інвентаризаційної справи № 19483 на об'єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що будинок під літ. «Ж» був збудований 1989 році, що підтверджується робочим описом будівель (а.с. 36 інв. справи № 19483). При цьому, обстеження, технічні параметри та роки побудови будівель записані зі слів ОСОБА_9

З акту поточних змін, який міститься в матеріалах вищевказаної інвентаризаційної справи, вбачається, що під час обстеження частини домоволодіння по АДРЕСА_1, в м. Вінниці виявлено реконструкцію будівлі в житловий будинок, прибудови до житлового будинку, що не є самочинними, згідно вимог діючої інструкції (а.с. 37 інв. справи № 19483).

Відповідно до листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 284 від 26.01.2016 року, вбачається, що рік побудови майна під літ. «Ж» та літ. «Д» вказано замовником виконання інвентаризаційних робіт згідно договору № 14545 від 13.02.2015 року (а.с. 9). Також зі змісту даного листа вбачається, що відповідно до розділу 10 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, матеріали конструктивних елементів та рік побудови будинків, господарських будівель і споруд вказує замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом.

Згідно листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області № 27-10-72-2 від 29.02.2016 року під час перевірки законності будівельних робіт з будівництва двохповерхового житлового будинку та прибудови до частини житлового будинку по АДРЕСА_1, було встановлено, що двохповерховий житловий будинок та прибудови до частини житлового будинку, за вищевказаною адресою, згідно технічного паспорта КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 11.02.2016 року побудовані протягом 1971-1989 років. Дане будівництво не належить до самочинного (а.с. 11).

Отже, як вбачається з доказів, які надані органами державної влади та органами місцевого самоврядування, факту самочинного будівництва не існує.

При цьому суд звертає увагу на те, що у разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка, однак як вбачається з технічних паспортів, які надані як докази по справі, штамп самочинного будівництва відсутній.

Разом з тим, як вбачається з акту від 21 березня 2016 року, складеного мешканцями кварталу Хутір Шевченка, м. Вінниці ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та засвідченого головою квартального комітету «Хутір Шевченка» ОСОБА_13 (а.с. 21) житловий будинок під літерою «Ж», загальною площею 79,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - побудований на місці сараю співвласником ОСОБА_3 з 2011 року по 2014 рік. Прибудова під літерою «а», загальною площею 7,1 кв.м., що знаходиться за вищевказаною адресою, була зведена співвласником ОСОБА_3 в 2010 році. Літери будівель та споруд вказані відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «ВМБТІ» станом на 10.02.2016 року.

Проте, судом першої інстанції не прийнято до уваги вищевказаний акт, оскільки він спростовується заявами ОСОБА_12 та ОСОБА_10 про те, що вони відмовляються від свого попереднього підпису в вищевказаному акті, оскільки їм не було відомо справжньої причини підпису (а.с. 112, 113).

Також судомне взято до уваги наданий позивачем план М-2000, оскільки на ньому не зазначені всі забудови спірного будинок оволодіння станом на 2014 рік. Також основними параметрами, які в собі несе даний документ є нанесені обмеження або їх відсутність, визначені генеральним планом, тобто в даному документі використовуються застарілі дані станом на 1980 роки побудови, оновлення великомасштабних планів досягається внесенням поточних змін у зміст топографічних планів (коректура), виконанням нових топографічних зйомок на платній основі на підставі замовлення власником плану М-500 після чого робиться накладка зі змінами, згідно наказу Головного управління геодезії, картографії та кадастру при КМУ № 3 від 24.01.1994р., а також Основними положеннями з вибору масштабу і висоти перерізу рельєфу топографічних зйомок населених пунктів, затвердженими ГУГК та ВТУ ГШ ЗС СРСР 29.05.1978р., а також Умовними знаками для топографічних планів масштаб 1:5000, 1:2000, 1:1000, 1:500, затвердженими ГУГК 25.11.86р.

Не прийнято до уваги судом і роздруківки супутникової карти на спірне нерухоме майно, оскільки на них зазначена застаріла інформація, а оновлення несе в собі лише на підставі даних замовника, який звертається до Головного управління геодезії, картографії та кадастру для внесення змін на платній основі. При цьому, зазначено, що на роздруківці видно лише колір даху, а самого приміщення - ні, тому суд не має змоги встановити, що то за приміщення: сарай чи двохповерховий житловий будинок. З аналогічних підстав, судом також і не взято до уваги як докази, карту міста Вінниця до кожного будинку, атлас Вінниці, фрагменти аерофотозйомок.

Судом також критично оцінені надані представником позивача фотографії, так як вони, на думку суду, є неналежними доказами по справі, зокрема вони виконані заінтересованою особою, майже на всіх фотокартках відсутня дата зйомки. Також з цих фотографій неможливо достовірно встановити, що порушення зафіксоване саме тією датою, яка зазначена на фото носії. Втручання в електронні носії здійснюється людиною особисто, що позбавляє можливості перевірити належність вказаних доказів до обставин, які є предметом судового розгляду, тобто технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, повинні мати відповідні сертифікати і пройти метрологічну перевірку відповідно до законодавства України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції при розгляді справи застосовано рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), згідно якого суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумцій щодо фактів.

Судом при розгляді справи не взято до увагипояснення свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_18, оскільки встановлено, що жоден з них не зазначив, що: будинок був збудований самочинно; в які саме роки будувався об'єкт; в яку пору року та ким саме. Кожен з них плутався в своїх твердженнях, деякі свідки зазначали, що бачили будівельні матеріали, проте чиї вони не повідомляли. Разом з тим, відповідач суду пояснив, що будівельні матеріали по теперішній день знаходяться за спірною адресою та належать позивачу, оскільки вона здійснює самочинне будівництво.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт будівництва житлового будинку під літ. «Ж» по АДРЕСА_1 в м. Вінниці, в 2011 році.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно вимог частин 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Отже, будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є одна з ознак, передбачених у п. 1 ст. 376 ЦК України. Дія даної статті не поширюється на випадки розміщення на земельній ділянці об'єктів, які не пов'язуються із землею фундаментом і не визнаються у законодавстві нерухомістю.

Відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року (далі Інструкція), не належить до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином індивідуальні житлові будинки збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об'єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об'єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Суд першої інстанції, розглядаючи позовну вимогу позивача щодо вимоги про встановлення факту самочинного будівництва будинку відповідачами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, правильно звернув увагу на те, що суд не відноситься до органу, який встановлює факт самочинного будівництва, так як до делегованих повноважень виконавчих органів, органів місцевого самоврядування належить повноваження по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, встановлення факту самочинного будівництва, незавершеного будівництва, зведення нового будівництва, виключно органам Державної архітектурно-будівельної інспекції. Таким чином, суд не може виконувати функції державного органу, рішення якого оскаржуються.

Статтею 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» визначено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою КМУ від 23.05.2011 року № 553 та положення «Про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затверджену постановою КМУ від 09.07.2014 року за № 294, держархбудінспекція здійснює контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час провадження містобудівної діяльності.

Відповідно до п. 7 вищевказаного Порядку, підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог містобудівного законодавства, чим скористалася позивач. Однак під час перевірки було встановлено, що відповідачами не здійснювалося самочинне будівництво.

Як зазначається в пунктах 5, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Розглядаючи справи, місцевим судом вірно звернута увага на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Також у п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд повністю погоджується з наданими письмовими запереченнями на апеляційну скаргу відповідача та запереченнями третьої особи. Зокрема, третя особа у справі Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області звертає увагу суду на те, що на підставі звернення позивач у справі від 15.02.2016 року ним було проведено позапланову перевірку законності будівництва двохповерхового житлового будинку та прибудови до частини житлового будинку по бульвару Маміна-Сибіряка, № 6 у м. Вінниця, за результатами якої з'ясовано, що зазначені будівлі побудовані протягом 1971-1989 років., порушень не виявлено, про що було повідомлено позивача.

Інші посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції також не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки належних доводів, які б спростували його законність та обґрунтованість апеляційна скарга позивача не містить, при цьому доводи скарги повністю спростовані запереченнями відповідача у справі та іншими дослідженими судом доказами.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: