Справа № 500/5988/16-ц
Провадження № 2/500/32/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі Хачатрян А.Т.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про встановлення факту та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд встановити факт належності після смерті матері, ОСОБА_3, яка померла 17 червня 2001 року, 1/10 частки квартири 29 в будинку 151 розташованому по вул. Білгород-Дністровській в м.Ізмаїлі Одеської області за ОСОБА_1; встановити факт належності після смерті дружини ОСОБА_3, яка померла 17 червня 2001 року, 1/10 частки квартири 29 в будинку 151 розташованому по вул. Білгород - Дністровській в м. Ізмаїлі Одеської області за її чоловіком ОСОБА_4 - який помер 30.06.2015року; визнати за ОСОБА_1 право власності підсумково на 6/10 часток квартири 29 в будинку 151, що розташований по вул. Білгород - Дністровській в м. Ізмаїлі Одеської області , з урахуванням: - 1/5 частки квартири 29 в будинку 151 розташованому по вул. Білгород - Дністровській в м.Ізмаїлі Одеської області, належної позивачці на підставі свідоцтва на право власності на житло №1167, виданого і зареєстрованого Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації 24.11.1998 року за №65 в-134; - 3/10 часток квартири 29 в буд.151 (розташованому по вул. Білгород - Дністровській в м. Ізмаїлі Одеської області успадкованих мною за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер 30.06.2015р.; -1/10 частки квартири 29 в будинку 151, розташованому по вул. Білгород - Дністровській в м. Ізмаїлі Одеської області успадкованої позивачкою після смерті матері, ОСОБА_3, яка померла 17 червня 2001 року. В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві власності належить 1/5 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право власності на житло №1167, виданого та зареєстрованого Ізмаїльським МБТІ 24.11.1998 року за №65 в-134. По 1/5 частини вказаної квартири належали на праві власності її батькам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності на житло №1167, виданого та зареєстрованого Ізмаїльським МБТІ 24.11.1998 року за №65 в-134. 17.06.2001 року померла її мати ОСОБА_3 Після її смерті відкрилася спадщина на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2, яку фактично прийняли позивач та її батько ОСОБА_4, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, але юридично спадщину не оформили. 30.06.2015р. помер батько позивача ОСОБА_4 Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на 3/10 частин вказаної квартири. За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу. Спадщину після батька позивач прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу в Одеській області ОСОБА_5 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за № 349/02-14 від 02.11.2016 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку зазначеної квартири, у звязку із тим, що з поданих документів, а саме Свідоцтва про право на спадщину, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 28.02.2003р. за реєстром №2/1037, та Довідки №1438, виданої КП «Ізмаїльське МБТІ» 06.09.2016р. вбачається, що право власності на частку квартири, розташовану за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Білгород-Дністровська, б. №151, кв. 29. не зареєстроване у встановленим законодавством порядку за спадкодавцем.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що право власності на частку квартири, розташовану за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Білгород-Дністровська, б. №151, кв. 29. не зареєстроване у встановленим законодавством порядку за спадкодавцем.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло №1167 від 24.11.1998р. квартира АДРЕСА_3 належить на праві особистої власності (спільної чи часткової власності) ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що підтверджено також довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» №30 від 12.01.2017р.

Частини кожного із власників у свідоцтві не визначені.

Виходячи із рівності частин усіх співвласників, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та позивачу ОСОБА_1 належить по 1/5 частині кожному вказаної квартири.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №256181 від 18.06.2001р., виданого відділом реєстрації актів громадського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, ОСОБА_3 померла 17.06.2001 року.

Після смерті ОСОБА_3 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/5 частина квартири АДРЕСА_2, яку в рівних частках успадкували ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1, що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.02.2003р., виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2/1037. При цьому, конкретний розмір частини кожного із власників у свідоцтві не визначений. Однак виходячи із рівності часток, суд робить висновок, що кожному із спадкоємців за цим свідоцтвом належить по 1/10 частини майна.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №419660 від 01.07.2015р., виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайоного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4 помер 30.06.2015 року.

Після смерті ОСОБА_4 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 3/10 частин квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до заповіту, посвідченого 26.06.2012р. року, ОСОБА_4 заповів усе своє майно ОСОБА_1

Спадщину позивач ОСОБА_1 прийняла фактично, оскільки проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем ОСОБА_4 за однією адресою, що підтверджено довідкою Камянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 08.09.2016 року за №1614.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Інший спадкоємець за правом представлення онука спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_8, яка є дочкою ОСОБА_9, померлого 29.09.2011 року, спадщину прийняла шляхом подачі у встановлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5

Однак вказаний спадкоємець за законом відповідно до ст..1223 ЦК України не приймає участі у розподілі спадкового майна з огляду на наявність спадкоємця за заповітом.

На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу в Одеській області ОСОБА_5 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за № 349/02-14 від 02.11.2016 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку зазначеної квартири, у звязку із тим, що з поданих документів, а саме Свідоцтва про право на спадщину, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 28.02.2003р. за реєстром №2/1037, та Довідки №1438, виданої КП «Ізмаїльське МБТІ» 06.09.2016р. вбачається, що право власності на частку квартири, розташовану за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Білгород-Дністровська, б. №151, кв. 29. не зареєстроване у встановленим законодавством порядку за спадкодавцем.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання права власності на 6/10 частин домоволодіння.

При цьому не підлягають задоволенню вимоги позивачки про встановлення факту належності після смерті матері, ОСОБА_3, яка померла 17 червня 2001 року, 1/10 частки квартири 29 в будинку 151 розташованому по вул. Білгород-Дністровській в м.Ізмаїлі Одеської області за ОСОБА_1; та встановлення фактуналежності після смерті дружини ОСОБА_3, яка померла 17 червня 2001 року, 1/10 частки квартири 29 в будинку 151 розташованому по вул. Білгород - Дністровській в м. Ізмаїлі Одеської області за її чоловіком ОСОБА_4 - який помер 30.06.2015року. Вказані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що вказаний факт вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.02.2003р., виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2/1037, в якому зазначено про спадкування у рівних частках спадкового майна, а отже кожному із спадкоємців за цим свідоцтвом (ОСОБА_1 та ОСОБА_4Х) належить по 1/10 частини майна. Вказана обставина ніким не заперечується та окремого визнання не потребує.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про встановлення факту та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 6/10 частин квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2017р.

Суддя: ОСОБА_10