У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Шеремет А.М.,

суддів Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 26 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Авангард" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

25 липня 2016 року ТОВ "Будівельна компанія Авангард" звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Будівельна компанія Авангард" заборгованість за надані послуги в розмірі 2912 грн. основного боргу, 2912 грн. пені, 60,96 грн. 3% річних та 600,96 грн. у відшкодування судових витрат, а всього 6485, 92 грн.

Вважаючи рішення незаконним ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги покликання відповідача на неукладеність, фіктивність та недійсність договорів на які посилається позивач, відсутність у позивача права вимоги, оскільки зазначені відповідачем обставини неодноразово досліджувалися судами та отримали відповідну правову оцінку.

Зазначає про те, що договору від 16.03.1998р. між ЗАТ "Авангард" та ОСОБА_1 №7-237 він ніколи не заключав. ТОВ "Будівельна компанія Авангард" також не являється правонаступником МКП "Авангард" не була і не являється правонаступником тих юридичних осіб, які були правонаступниками МКП "Авангард", яке на підставі договору підряду, виконало замовлення 300 власників гараж стоянок по будівництву гаражного комплексу по АДРЕСА_1.

Крім того, зазначає про те, що суд при вирішенні спору не врахував тієї обставини, що позивач не вправі вимагати стягнення з нього боргу на підставі укладеного 01 квітня 2013 року договору про відступлення права вимоги між ТОВ "Компанія Авангард" та ТОВ "Будівельна компанія Авангард", оскільки передача права вимоги за договором не може тягти за собою виникнення у нового кредитора будь-яких обов'язків первісного кредитора у зобов'язанні.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ТОВ "Будівельна компанія Авангард" просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 03 березня 1998 року ОСОБА_1 є власником гаража-стоянки НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

16 березня 1998 року між ОСОБА_1 та малим колективним підприємством "Авангард" було укладено договір №7-237, за умовами якого МКП "Авангард" як основний власник споруди гаражного комплексу в АДРЕСА_2, забезпечує експлуатацію гаражного комплексу, несе відповідальність за роботу енергозабезпечення та водопостачання, каналізації, телефонізації, систем пожежогасіння, а власник гараж-стоянки своєчасно сплачує кошти за надані послуги та дотримується всіх вимог по експлуатації гаражного комплексу.

Відповідно до статуту ЗАТ «Авангард», яке створене на підставі установчого договору від 18 березня 1997 року, ЗАТ «Авангард є правонаступником МКП «Авангард».

Правонаступником ЗАТ «Авангард» згідно статуту, затвердженого установчими зборами засновників від 29 серпня 2011 року, є ТОВ «Компанія Авангард»,

01 квітня 2013 року між ТОВ «Компанія Авангард» та ТОВ «Будівельна компанія Авангард» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Компанія Авангард» ( первісний кредитор ) передав, а ТОВ «Будівельна компанія Авангард» ( новий кредитор ) прийняв право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором № 7-237 від 16 березня 1998 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_1

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2013 року у справі № 2-5359/11, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2014 року у справі № 569/5958/14-ц, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2015 року у справі № 569/20740/14-ц, залишене без змін ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2016 року, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у справі № 569/5665/15-ц, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача щодо належного виконання зобов'язань за договором № 7-237 від 16 березня 1998 року.

У відповідності до ст.525, 526, абз.1 ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. За положеннями ст.610, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

Пунктом 2.10 договору № 7-237 від 16 березня 1998 року встановлено, що власник до 15 числа наступного місяця компенсує МКП «Авангард» витрати за експлуатацію місця-стоянки в гаражному комплексі вчасно оплачуючи суму затрат в касу МКП «Авангард», або перераховуючи кошти на його поточний рахунок.

Всупереч умовам договору № 7-237 від 16 березня 1998 року та наведеним нормам закону відповідачем порушено строки сплати за надані послуги.

Згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 15 липня 2016 року заборгованість відповідача за договором № 7-237 від 16 березня 1998 року за період з 16 березня 2015 року по 15 липня 2016 року становить 2912 грн.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідачем не надав належних та допустимих доказів щодо спростування даного розрахунку.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку що, вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 2912 грн. є обґрунтованими, не суперечать договору та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.549, 551 ЦК України кредитор має право на неустойку ( штраф, пеню ), що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання чи у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із п.2.10 договору № 7-237 від 16 березня 1998 року за кожний день несвоєчасної сплати нараховується пеня в розмірі 2 % з суми недоплати.

Пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 16 березня 2015 року по 15 липня 2016 року складає 14873,06 грн.

У відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи, що розмір неустойки в 5 разів перевищує розмір заборгованості за надані послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування ч.3 ст.551 ЦК України та зменшив розмір неустойки до розміру основного боргу в сумі 2912 грн., та стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми з урахуванням проведеного позивачем розрахунку в розмірі 60,96 грн. є правомірними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовують правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя :

Судді: