Номер провадження: 22-ц/785/1180/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 року,

встановила:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 21.02.2007 року АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_2 уклали кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_2 надавався кредит на споживчі потреби у сумі 79000 дол. США.

ОСОБА_2 зобовязався повернути всю суму кредиту до 21.02.2017 року та сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5% річних.

Банк свої зобовязання виконав і надав відповідачу кредитні кошти у розмірі і строки, визначені умовами кредитного договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 уклали 21.02.2007 року договір іпотеки №б/н, за умовами якого іпотекодавець (ОСОБА_3Ю.) передала у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

08.12.2011 року ПАТ «УкСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого у відповідності до вимог ст. ст. 512 - 519 ЦК України ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта-Банк» прийняв право вимоги за кредитними договорами (в тому числі і за договором №0 від 21.02.2007 року) та за забезпечувальними договорами.

ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що позичальник ОСОБА_2 зобовязання за договором щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків за користування кредитом не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 126812,21 дол. США (що дорівнює 1120766,31 грн.), де 63609,27 дол. США (або 562178,73 грн.) борг за кредитом, 63202,92 дол. США (або 558587,58 грн.) заборгованість по сплаті відсотків, яку позивач просив стягнути відповідача на свою користь.

Не визнаючи позов ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_2 16.06.2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що ПАТ «УкрСиббанк» під час укладання договору споживчого кредиту №0 від 21.02.2007 року порушив положення законодавства України «Про захист прав споживачів», яке полягає у непроведені банківською установою переддоговірної роботи з позичальником (споживачем фінансових послуг), та ведення нечесної підприємницької практики банківською установою, яка вводить споживачів фінансових послуг в оману щодо сукупної вартості кредитних послуг та кінцевої вартості кредиту.

Обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, представник ОСОБА_2 посилався на положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою врегульоване питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві в письмовій формі до укладення договору споживчого кредиту, серед яких зокрема зазначені наступні: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відсутність детального розпису загальної вартості кредиту для споживача унеможливлює визначення фактичного подорожчання кредиту. Тобто, в кредитному договорі відсутня така істотна умова, як ціна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №0 від 21 лютого 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Дельта Банк». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 21.02.2007 року АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_2 уклали кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_2 надавався кредит на споживчі потреби у сумі 79000 дол. США.

ОСОБА_2 зобовязався повернути всю суму кредиту до 21.02.2017 року та сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5% річних.

Банк свої зобовязання виконав і надав відповідачу кредитні кошти у розмірі і строки, визначені умовами кредитного договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 уклали 21.02.2007 року договір іпотеки №б/н, за умовами якого іпотекодавець (ОСОБА_3Ю.) передала у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

08.12.2011 року ПАТ «УкСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого у відповідності до вимог ст. ст. 512 - 519 ЦК України ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта-Банк» прийняв право вимоги за кредитними договорами (в тому числі і за договором №0 від 21.02.2007 року) та за забезпечувальними договорами.

ОСОБА_2 зобовязання за договором щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків за користування кредитом не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 126812,21 дол. США (що дорівнює 1120766,31 грн.), де 63609,27 дол. США (або 562178,73 грн.) борг за кредитом, 63202,92 дол. США (або 558587,58 грн.) заборгованість по сплаті відсотків.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов'язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов'язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку.

До умов кредитного договору належать: об'єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов'язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо.

Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Частина 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію.

Пункт 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає, що договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до засад Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно п. 3.2. вказаних Правил, у Графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Проте, кредитний договір, що укладався між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 не містить відомостей про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, в графіках погашення кредиту невідображене дату платежу і суму погашення кредиту, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивачем до суду надано копію додаткової угоди №1 від 17.10.2008 року щодо зміни схеми погашення кредиту в п.1.2. якої зазначено «викласти додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 21.02.2007 року в новій редакції згідно з додатком №1 до цієї додаткової угоди». Проте ні ПАТ «УкрСиббанк», ні ПАТ «Дельта Банк» не надано до суду нової редакції додатку №1 до кредитного договору.

Встановлені обставини, також підтверджуються висновком експертного економіко-правового дослідження №02271 від 06.04.2017 року з якого вбачається, що за результатами дослідження кредитного договору №0 від 21.02.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір істотно суперечать вимогам чинного законодавства.

Тому доводи апеляційної скарги щодо правомірності укладення спірного договору є безпідставними.

Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону №1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За кредитним договором юридичні права й обов'язки сторін - банків та клієнтури - неоднакові. У банку-кредитора - фактично знаходяться всі права, а важливими обов'язками є надання кредитів різних видів та інформування клієнтів про умови кредитування. На клієнті лежать в основному обов'язки: повернути в строк одержаний кредит, сплатити банку проценти за користування кредитом, не ухилятися від банківського контролю, надати і гарантувати наявність забезпечення за договором.

Конституційний Суд України в своєму рішенні №15-рп/2011 від 10.11.2011 року зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між: публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування, охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_4

ОСОБА_5