Справа № 755/3933/17
УХВАЛА

"12" квітня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді: Астахової О.О.,

при секретарі Наумовій О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

12.04.2017 року представником позивача ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Mazda CX7, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,12 га. та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

Мотивуючи тим, що предметом спору є спільне сумісне рухоме та нерухоме майно набуте сторонами під час перебування в шлюбі. На даний оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у відповідача, тому існує висока ймовірність відчуження спірного майна на користь інших осіб. Не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, оскільки предмет позову стосується права власності на рухоме та нерухоме майно, що змушує представника позивача звернувся до суду із вказаною заявою.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин розгляд заяви проводиться без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Із документів наданих представником позивача не має можливості встановити власника транспортного засобу Mazda CX7, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 та квартири АДРЕСА_1, про арешт яких подано заяву, що унеможливлює встановити чи належать дані об'єкти до спільно нажитого майна подружжя.

У матеріалах справи міститься державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,12 га. на ім'я ОСОБА_3, виданий на підставі Розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 25 листопада 2009 року.

Проте, представником позивача не надано належних та допустимих доказів того, що вказана земельна ділянка належить до об'єктів спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, представником позивача в заяві про забезпечення позову не надано доказів того, що існує реальна загроза відчуження спірного майна, яке є предметом спору.

У пункті 3 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" підкреслено, що згідно з п. 1 ч. 1 статті 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладання арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до п.4 зазначеної постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Доводи представника позивача про те, що невжиття вищевказаного заходу забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду є лише припущеннями та не доведені в суді.

Представник позивача у заяві про забезпечення позову не вказує докази, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'яти днів, з дня отримання її копії.

С у д д я :