Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Мостової Г.І., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційнийбанк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору та визнання частини угоди недійсною, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року та ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічнеакціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що останнім належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором від 25 квітня 2008 року щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 04 березня 2015 року складає 223 879,18 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 5 321 608 грн 11 коп., яка підлягає стягненню з боржника.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 у липні 2015 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», з врахуванням уточнень, просив визнати недійсною угоду до кредитного договору в частині стягнення пені та заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, а саме: п.п. 2.2.1., 2.2.2, 2.2.3., 2.2.4., 2.2.5., 2.2.12; розірвання кредитного договору № PLA0G5 від 25 квітня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» з дати винесення рішення суду.

Зазначав, що при укладенні додаткової угоди до кредитного договору не були дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», договір містить несправедливі умови, йому не повідомлено про валютні ризики тощо, а тому вважає, що умови укладеного між сторонами договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, спрямованих на погіршення становища споживача.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № PLA0G5 в розмірі 171 580,69 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 57 782,83 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 55 226,64 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 788,39 доларів США, неустойки - 57 782,83 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 4 078 473 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року в частині стягнення неустойки (штрафу, пені) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 506 312 грн 75 коп. пені.

У частині стягнення штрафу відмовлено.

Зменшено загальну суму заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № PLA0G5 до 113 797,86 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 704975 грн 10 коп., а всього з урахуванням пені - 3211 287 грн 80 коп.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій змінити, відмовивши в задоволенні позову банку та задовольнити його зустрічні позовні вимоги або направити справу в зазначеній частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов банку, суд першої інстанції, встановивши, що через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, дійшов висновку щодо стягнення такої заборгованості на користь банку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки (штрафу, пені) та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що пеня підлягає стягненню лише за останні 12 місяців перед зверненням до суду, як передбачено законодавством, а штраф і пеня відповідно до ст. 549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності, тобто їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про подвійне стягнення, що заборонено законодавством.

Однак з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 387 750 грн зі сплатою 15% річних, строком до 25 квітня 2023 року.

У забезпечення цього договору ОСОБА_1 передано в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 вересня 2012 року, яке набрало законної сили 14 вересня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № PLA0G5 від 25 квітня 2008 року в розмірі 81 986 грн 40 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

У вересні 2014 року предмет іпотеки було реалізовано, одержані кошти в сумі 27 063,09 доларів США спрямовані на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, розмір якої станом на 04 березня 2015 року згідно наданого позивачем розрахунку складає 223 879,18 доларів США, з яких 57 782,83 доларів США - сума неповернутого кредиту, 55 226,64 доларів США - заборгованість за процентами, 788,39 доларів США - заборгованість по комісії, 99 410,39 доларів США - пеня по кредиту, 10,52 доларів США - штраф (фіксована частина) та 10 660,41 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2003цс15.

За правилами ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Нормою ч. 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У пункті 5.5 додаткової угоди до іпотечного кредитного договору зазначено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредиту, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Заперечуючи проти позову банку ОСОБА_1 посилався на те, що суду не надано розрахунку з якого б вбачалося з чого складається кредитна заборгованість та за який період нарахована, належними та допустимими доказами не доведено за скільки продано банком квартиру, яка була передана ОСОБА_1 в іпотеку та яка частина кредиту після її продажу залишилася не погашеною.

Проте наведені вище положення законодавчих актів та обставини справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, не визначився, з чого складається кредитна заборгованість та за який період нарахована, не перевірив черговість, розмір погашення кредитної заборгованості внаслідок виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 вересня 2012 року, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості, не врахував, що додатковою угодою до кредитного договору передбачено збільшений строк позовної давності та не визначився з обсягом відповідальності відповідача, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову банку, в тому числі про стягнення пені лише в межах річного строку.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення в частині часткового задоволення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк»і направлення справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 районний суд, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходячи з того, що при укладенні кредитного договору від 25 квітня 2008 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

При цьому, суд першої інстанції, відхиляючи доводи ОСОБА_1 щодо дискримінаційності умов договору в частині валюти кредиту - доларів США, дійшов правильного висновку про те, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні його позову не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні зустрічного позову немає, оскільки висновки судів в цій частині зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року в частині часткового задоволення первісного позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» скасувати, справу в цій частині передати на новий апеляційний розгляд.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Г.І.Мостова

О.В. Умнова