АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №667/7204/15-ц Головуючий в І інстанції Майдан С.І. Провадження №22-ц/791/68/17 Доповідач: Воронцова Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоВоронцової Л.П.,
суддів:Ігнатенко П.Я.,
Колісниченка А. Г.,
секретарПрушинська О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

31 серпня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 05 вересня 2013 року позичив відповідачці 173 595грн., еквівалентних 21 300 доларів США строком до 05.03.2014 року, що підтверджується укладеним договором позики.

В забезпечення виконання умов цього договору було укладено 05 вересня 2013 року іпотечний договір №1241, за яким ОСОБА_7 передала йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Станом на 31.08.2015 року відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань і борг не повернула повністю.

Договором позики передбачено, що позичальник зобов'язується суму грошей у гривнях еквівалентну 21 300 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Станом на 31.08.2015 року неповернутий розмір позики складає (21 300 - 4 200) х 2 131,7065 = 364 521,81грн.

За невиконання умов договору щодо своєчасного повернення боргу пунктом 9 договору передбачена сплата пені в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення і за рік складає 1 330 504,61грн.

Оскільки відповідачка продовжує проживати в квартирі проведення незалежної оцінки предмета іпотеки є неможливим.

Позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_7 заборгованість за договором позики у розмірі 364 521,81грн., еквівалентну 17 100 доларів США, а також пеню у сумі 1 330 504,61грн., всього 1 695 026,42грн.

В рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки позивачем.

Виселити відповідачку з даної квартири зі зняттям із реєстраційного обліку.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 січня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 36,1кв.м оціночною вартістю 290 000грн., яка належить ОСОБА_7, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики у розмірі 729 043,62грн., яка складається із заборгованості за договором позики у розмірі 364 521,81грн. та пені у розмірі 364 521,81грн. шляхом продажу предмета іпотеки ОСОБА_6 з укладенням від імені відповідача ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів та здійсненням інших, передбачених законом дій, необхідних для продажу іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 3 654грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позову.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_9, діючого від імені ОСОБА_6, просить апеляційне провадження у справі закрити, оскільки ОСОБА_8 не надав суду доказів належності спірної квартири йому на праві спільної сумісної власності з відповідачкою.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 05 вересня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого остання позичила у кредитора 173 595грн., еквівалентних 21 300 доларів США, та зобов'язалася повернути борг протягом одного місяця після письмового повідомлення / вимоги про повернення коштів, але у будь-якому разі до 05 березня 2014 року.

Отримання ОСОБА_7 грошових коштів, визначених у договорі позики, підтверджено розпискою від 05 вересня 2013 року.

В забезпечення виконання умов договору позики в цей же день між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_7 передала в іпотеку ОСОБА_6 однокімнатну квартиру, загальною площею 36,1кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1. Оцінка предмету іпотеки за домовленістю сторін становить 290 000грн.

Оскільки відповідачка у встановлений договором строк не виконала взятих на себе зобов'язань, то ОСОБА_6 через приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу 19.11.2014 року направив ОСОБА_7 вимогу про повернення боргу.

Крім того, ним особисто направлялась вимога про повернення боргу 25.06.2014 року.

Проте зобов'язання по договору позики залишились не виконаними.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядок, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зважаючи на те, що відповідачка не повернула борг за договором позики у передбачений законом строк, то суд першої інстанції підставно визначив суму боргу у розмірі 364 521,81грн., яка еквівалентна 21.300 доларів США.

Вказане випливає з наступного.

Згідно з п.1 договору позики грошових коштів позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти у сумі 173 595грн., що на даний час еквівалентно 21 300 доларів США.

Пунктом 5 цього ж договору визначено, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 21 300 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Такі умови договору відповідають вимогам ч.1 та 2 ст.533 ЦК України, згідно з якими грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, визначена сума основного боргу відповідає як умовам договору, так і нормам Цивільного кодексу України, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи скарги про незаконність пункту 5 договору позики в силу презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК), оскільки правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 9 договору позики передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання за цим договором позичальник сплачує штраф у розмірі 20% від простроченої суми та виплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення до повного розрахунку, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Позивачем заявлено про застосування відповідальності за прострочення виконання зобов'язання у вигляді стягнення пені в межах одного року, яка за розрахунком становить 1 330 504,61грн.

Зменшуючи розмір пені до суми основного боргу суд першої інстанції підставно виходив із вимог ч. 3 ст.551 ЦК України, в якій вказано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже за змістом ч.3 ст.551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-473цс16.

Таким чином і в цій частині доводи апеляційної скарги про неправильне визначення розміру пені є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині порушення судом норм матеріального права та не зазначення початкової ціни предмета іпотеки, то судова колегія виходить з такого.

За вимогами ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» під час розгляду справи та викладення змісту судового рішення суд повинен вирішити визначені цією статтею питання, одним із яких є визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже у разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова продажна ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі №6-1582цс16, та інших постановах - від 13 травня 2015 року (справа №6-63цс15), від 16 вересня 2015 року (справа №6-495цс15) та ін.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що зазначивши в судовому рішенні про оціночну вартість предмета іпотеки у 290 000грн., суд першої інстанції підмінив поняття і відтак не виконав вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку», тому в цій частині судове рішення підлягає зміні.

Враховуючи, що згідно з п.2.1 іпотечного договору оцінка предмета іпотеки за домовленістю сторін визначена у 290 000грн. і в судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка не клопотала про призначення експертизи, тому колегія суддів виходить із ціни предмета іпотеки, визначеної сторонами в договорі.

Оскільки апелянт не є стороною іпотечного договору, дав згоду ОСОБА_7 на його укладення (пункт 3.1.6 договору), то оспорювати ціну предмета іпотеки він права не має, тому наданий ним звіт про оцінку іпотечної квартири не може бути прийнятий до уваги апеляційним судом, крім того, його віртість не перевищує загальну суму боргу - 729 043,62грн.

Керуючись ст.ст.303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 січня 2016 року в частині визначення оціночної вартості предмета іпотеки у 290 000грн. змінити, вказавши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації складає 290 000грн.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л. П. Воронцова
Судді: П. Я. Ігнатенко А. Г. Колісниченко