АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/281/17 Справа № 2/191/555/13 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів: Максюти Ж.І., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 жовтня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 35 326 грн. 40 коп. на строк до 10 жовтня 2014 року. Оскільки позичальник належним чином не виконав умов кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 43145 грн. 39 коп.

У звязку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 вказану вище заборгованість.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року в задоволенні позову відмовлено (Т.1 а.с. 107).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено у повному обсязі (Т.1 а.с. 203, 237).

Постановою Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції (Т.1 а.с. 292).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд (Т.1 а.с. 301).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0AW100110303 від 11 жовтня 2007 року в сумі 38739 грн. 88 коп. та судовий збір в сумі 603 грн. 13 коп. (Т.2 а.с. 115).

В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд (Т.2 а.с. 193).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи (Т.1 а.с. 113).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Цим вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем кредит було повернуто у повному обсязі, а тому у разі стягнення заборгованості, яку зазначає позивач, яка перевищує отриманий кредит і не може вважатися справедливим прибутком позивача, оскільки ставить відповідача у вкрай невигідне матеріальне становище, порушуючи розумний баланс між інтересами Банку та споживача кредитних послуг.

Проте з такими вимогами погодитися не можна, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонастпник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNU0AW100110303, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 35326 грн. 40 коп. на купівлю автомобіля на строк до 10 жовтня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% в місяць, а останній зобовязався у строк і на умовах, визначених цим договором, повернути кредит й сплатити відсотки. Погашення заборгованості згідно з умовами цього договору здійснюється сплатою щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, процентами і винагородою, щомісячно в період з «11» до «15» числа (Т.1 а.с. 9).

ОСОБА_2 у період 2007 2008 років належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період 16 690 грн., але в подальшому припинив оплату чергових платежів.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настає i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач зобовязався надати відповідачу кредит на споживчі цілі, а саме для придбання автомобіля Daewoo Lanos, який відповідач і придбав.

А відповідно до акта приймання автомобіля від 14 січня 2010 року заставлений в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору автомобіль Daewoo Lanos 14 січня 2010 року був переданий відповідачем працівникам банку з метою його реалізації за ринковою вартістю та подальшим спрямуванням виручених від цього грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором (Т.1 а.с. 50).

Згідно копії нотаріально посвідченої довіреності від 28 січня 2010 року відповідач уповноважив позивача розпоряджатися зазначеним автомобілем з метою погашення заборгованості за кредитним договором (Т.1 а.с. 88).

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу»).

З оціночного сертифікату та пояснень представника відповідача у судовому засіданні місцевим судом було встановлено, що переданий на реалізацію позивачу автомобіль був оцінений та реалізований за ціною 30 500 грн. Виручена від його реалізації сума грошових коштів була спрямована на погашення кредитної заборгованості, про що також свідчать платіжні доручення від 31 травня 2010 року та від 11 червня 2010 року (Т.1 а.с. 41-49, 92).

Таким чином, ураховуючи суть взаємоповязаних кредитних і заставних зобовязань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 06 квітня 2016 року № 6-2387цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, судом встановлено, що після реалізації автомобіля непогашеною залишилось сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16220 грн. 36 коп., проте як вбачається з матеріалів справи позивач про непогашену суму заборгованості не повідомив боржника, який, як зазначалося вище, добровільно передав автомобіль на реалізацію, з метою саме погашення заборгованості за кредитним договором, але згідно розрахунку заборгованості банк продовжив нараховувати заборгованість та відповідно після реалізації автомобіля безпідставно збільшив суму заборгованості за тілом кредиту з 16220 грн. 36 коп. до 17238 грн. 41 коп., а також нарахував з цього періоду відсотки та штрафні санкції (Т.1 а.с. 4-8).

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку що нарахування з 14 січня 2010 року процентів та інших нарахувань за кредитним договором є необгрунтованим, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання, та призводить до прострочення кредитора, при цьому зобовязання з погашення тіла кредиту в такому разі не припиняються.

Проте суд першої інстанції про ці обставини взагалі нічого не зазначив.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16220 грн. 36 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а в решті позовних вимог необхідно відмовити, у звязку з чим рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір понесений при розгляді ції справи в сумі 1251 грн. 30 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором №DNU0AW100110303 від 11 жовтня 2007 року в розмірі 16220 грн. 36 коп. та судовий збір в сумі 1251грн. 30 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді