У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Коротуна В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобов'язання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло, за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року та ОСОБА_6 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право на попереднє отримання житла та зобов'язання відповідача відновити становище, яке існувало до порушення її права на житло, до виконання відповідачем вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» щодо заборони виселення, переселення та відселення її як мешканця гуртожитку, без попереднього надання їй іншого житла придатного для постійного проживання, шляхом надання їй вільного доступу до кімнати АДРЕСА_1, повернення до зазначеної кімнати її речей і документів, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні зазначеною кімнатою до надання їй іншого приміщення, придатного до житла.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що з 22 жовтня 1996 року, на підставі ордеру № 1 від 14 жовтня 1996 року, вона була постійно зареєстрована та проживала у кімнаті АДРЕСА_1.

Власником зазначеного гуртожитку є ПАТ «Тепловозоремонтний завод».

24 березня 2015 року посадові особи ПАТ «Тепловозоремонтний завод» без рішення суду про її виселення, самоправно винесли речі і документи із займаної нею кімнати, встановили металеві двері, тобто всупереч ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» здійснили виселення позивачки, у зв'язку з чим вона була примусово позбавлена житла.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року в частині відмови ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог щодо визнання за нею права на проживання в гуртожитку та попереднє одержання житла скасовано та ухвалено у цій частині нове, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6, як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону та права проживання в гуртожитку Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

ПАТ «Тепловозоремонтний завод», не погоджуючись із судовим рішенням апеляційного суду, подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із обставин, установлених рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року та від 09 квітня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про усунення перешкод у користуванні майном, вселення в кімнату та визнання права на користування кімнатою та зустрічним позовом ПАТ «Тепловозоремонтний завод» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про переселення та зобов'язання не чинити перешкод, а саме: згідно до Витягу з протоколу спільного засідання адміністрації підприємства та профспілкового комітету ПАТ «Тепловозоремонтний завод» від 13 листопада 2012 року АДРЕСА_1, з урахуванням необхідності надання ліжко-місць працівникам підприємства, вирішено переселити ОСОБА_6 з АДРЕСА_1, яку вона займала одна, на ліжко-місце до АДРЕСА_2 вказаного гуртожитку; на підставі вказаного рішення та у межах чинного законодавства ОСОБА_6 було видано новий ордер на заселення в АДРЕСА_2 гуртожитку за вищевказаною адресою; 15 листопада 2012 року працівниками ПАТ «Тепловозоремонтний завод» було повідомлено ОСОБА_6 про переселення до АДРЕСА_2 гуртожитку та складено акт про відмову останньої від підпису про отримання письмового повідомлення разом з ордером № 19 на АДРЕСА_2.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із наявності судових рішень, які набрали законної сили та якими встановлено факт правомірності рішення ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про переселення ОСОБА_6 до АДРЕСА_2 та відсутності у ОСОБА_6 права користування АДРЕСА_1 вказаного гуртожитку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що оскільки рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року про вселення ОСОБА_6 до АДРЕСА_2 в установленому законом порядку не виконано, тому позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання за нею права на проживання в гуртожитку та попереднє одержання житла є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду, з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 з 22 жовтня 1996 року постійно зареєстрована та проживала у кімнаті АДРЕСА_1.

Підставою для її постійного проживання та реєстрації є ордер № 1 від 14 жовтня 1996 року, виданий АТ «Тепловозоремонтний завод», яке в подальшому перейменовано на ПАТ «Тепловозоремонтний завод».

ПАТ «Тепловозоремонтний завод» є власником зазначеного гуртожитку.

Відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Пунктом 19 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 передбачено, що переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордера.

Судами також установлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року та від 09 квітня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про усунення перешкод у користуванні майном, вселення в кімнату та визнання права на користування кімнатою та зустрічним позовом ПАТ «Тепловозоремонтний завод» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про переселення та зобов'язання не чинити перешкод, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задоволено зустрічний позов ПАТ «Тепловозоремонтний завод», вселено ОСОБА_6 до АДРЕСА_2, зобов'язано ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_6 в переселенні до АДРЕСА_2.

Вказаним рішенням було установлено, що згідно з витягом з протоколу спільного засідання адміністрації підприємства та профспілкового комітету ПАТ «ТРЗ» від 13 листопада 2012 року АДРЕСА_1, з урахуванням необхідності надання ліжко-місць працівникам підприємства вирішено переселити ОСОБА_6 з АДРЕСА_1, яку вона займала одна, на ліжко-місце до АДРЕСА_2 вказаного гуртожитку.

На підставі вказаного рішення та у межах чинного законодавства ОСОБА_6 було видано новий ордер на заселення в АДРЕСА_2 гуртожитку за вказаною вище адресою.

15 листопада 2012 року працівниками ПАТ «Тепловозоремонтний завод» було повідомлено ОСОБА_6 про переселення до АДРЕСА_2 гуртожитку та складено акт про відмову останньої від підпису про отримання письмового повідомлення разом з ордером № 19 на АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням вказаних обставин та норм діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, так як на даний час є судове рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, та яким установлено факт правомірності рішення ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про переселення ОСОБА_6 та видачу їй ордера № 19 на АДРЕСА_2, тому ОСОБА_6 не має права користування АДРЕСА_1 вказаного гуртожитку. При цьому судом першої інстанції зазначено, що ПАТ «Тепловозоремонтний завод» не виселяв ОСОБА_6 з АДРЕСА_1 гуртожитку, а здійснив її переселення з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2 вказаного гуртожитку, що узгоджується п. 19 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом.

Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.М. Коротун