Провадження № 2/127/819/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Куйдан Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр ОСОБА_2 охорони здоров»я України», третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 та третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 охорони здоров»я України про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр МОЗ України» за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 та третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 охорони здоров»я України про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що 7 лютого 1963 р. рішенням виконкому Вінницької міської ради №8/155 Вінницькій центральній дезстанції було надано дозвіл використовувати одну кімнату по вул. Червоних Курсантів, 2 в м. Вінниці під гуртожиток, у якій починаючи з 4 липня 1986 року до нині проживає ОСОБА_1.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на лист від 13.12.2015р. №05-05/2014, згідно з яким ця кімната є не гуртожитком, а житловим приміщенням (фактично - квартирою з окремим входом) та знаходиться на балансі ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» і є відокремленою частиною приміщень будівлі по вул. Героїв Крут (ОСОБА_4), буд. 4 в м. Вінниці. В технічному паспорті на громадський будинок від 29.04.2015р. це приміщення позначено літерою «К».

Маючи намір звернутись до відповідних органів з питань приватизації вказаного приміщення у позивача виникла необхідність встановлення юридичного факту про те, що житлове приміщення під літерою «К» по вул. Героїв Крут, буд. 4 в м. Вінниці загальною площею 44,6 кв.м є тим самим житловим приміщенням, в якому ОСОБА_1 проживає з 4 липня 1986 року до нині, від чого залежить виникнення та зміна її майнових прав.

Окрім того позивач просить визнати за нею право користування відповідним житловим приміщенням, оскільки відповідач у справі такого її права не визнає.

Представником позивача подано клопотання про уточнення позовних вимог, в якому позивач просить встановити факт про те, що житлове приміщення №3 в будівлі під літерою «К» по вул. Героїв Крут, буд. 4 в м. Вінниці, загальною площею 44,6 кв. м є тим самим житловим приміщенням, в якому ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з 4 липня 1986 р. по сьогодні та визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН-, право користування житловим приміщенням №3 в будівлі під літерою «К» по вул. Героїв Крут, буд. 4 в м. Вінниці, загальною площею 44,6 кв.м.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, а в подальшому подала 1заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр МОЗ України» в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що позивачу спеціальний ордер на вселення до відповідного приміщення не видавався, договір найму житла не укладався. ОСОБА_5 того, зазначив, що рішення Вінницької міської ради №8/155 стосується лише осіб, які перебували у трудових відносинах з Вінницькою міською санітарно-епідеміологічною станцією і вказує про можливість використання приміщення, яке не є гуртожитком, для можливості лише використання його як гуртожитку для працівників установи. Також представник відповідача зауважив, що позивач не надав доказів тотожності приміщення, що розміщене за адресою : вул. Червоних Курсантів, 2 та вул. Червоних Курсантів, 4 в м. Вінниці, а відтак, на думку представника відповідача, підстав встановити юридичний факт та визнати право користування житлом за позивачем немає.

За клопотанням представника відповідача до участі у справі судом залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 охорони здоровя України.

Представник ОСОБА_2 охорони здоров»я України в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки представника МОЗ України не повідомляло та заяви про розгляд справи за відсутності представника не направило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

7 лютого 1963 року рішенням №8/155 Виконкому Вінницької міської Ради депутатів трудящих «Про надання дозволу Вінницькій центральній дезстанції використати одну кімнату під гуртожиток» вирішено дозволити Вінницькій центральній дезстанції одну кімнату площею 37,6 кв. м по вул. Червоних Курсантів №2 використовувати під гуртожиток. Зобовязано головного лікаря дезстанції тов. ОСОБА_6 в гуртожитку поселяти тих осіб, які працюють в дезстанції і міському відділенні профдезінфекції.

Відповідно до штампу у домовій книзі, копію якої надано представником позивача, ОСОБА_1 проживала з 4 липня 1986 року у кімнаті гуртожитку по вул. Червоних Курсантів 4в. На час вселення позивач займала посаду дезінструктора міської СЕС.

При цьому, позивач заявляє вимоги щодо приміщення, яке розміщене за адресою м. Вінниця вул. Червоних Курсантів, 4.

Станом на час вирішення справи, приміщення на яке претендує позивач перебуває у державній власності, реалізацію якого здійснює МОЗ України та на праві оперативного управління закріплено за ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр МОЗ України».

Це вбачається з інформаційної довідки №56007720 від 25.03.2016р., наказу №644 від 01.07.2016р. МОЗ України, яким вирішено прийняти до сфери управління МОЗ України цілісні майнові комплекси ДСЕС України (п. 1 наказу №644), акту №9 приймання-передачі цілісного майнового комплексу державних установ зі сфери управління ДСЕС України до сфери управління МОЗ України.

Водночас, з копії технічного паспорту під літерою «К» по вул. Червоних Курсантів (ОСОБА_5) № 4 рахується приміщення в будівлі лабораторії І поверх приміщення №3 площею 44,6 кв.м.

ОСОБА_5 того, судом встановлено, що і в технічному паспорті, і в інформаційній довідці приміщення під літерою «К» не є житловим та входить до комплексу нежитлових будівель.

З врахуванням наданих позивачем доказів суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини, якими обґрунтовується позов в частині встановлення юридичного факту, а саме, що житлове приміщення №3 в будівлі під літерою «К» по вул. Героїв Крут, буд. 4 у м. Вінниці, загальною площею 44,6 кв. м є тим самим житловим приміщенням, в якому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована з 4 липня 1986 р. до нині та тим самим приміщенням, в яке здійснювалось її вселення. Адже вселення здійснено у кімнату, що в будівлі №2, реєстрація у кімнаті, що в будівлі №4-в, а вимоги заявлено щодо кімнати у будівлі №4.

Доказів зміни нумерації приміщення по вул. Червоних Курсантів, 2, на 4в, а в подальшому на 4 до матеріалів справи не додано.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, позовна вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає задоволенню в звязку з її недоведеністю.

Внаслідок наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість і похідної позовної вимоги про визнання права користування відповідним житловим приміщенням.

З доказів наданих представником відповідача та не спростованих представником позивача вбачається, що приміщення, відносно якого заявлені вимоги не є житловим, та має функціональне призначення «Лабораторія».

Згідно з положеннями ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Зміст призначення житла визначається ст. 6 ЖК УРСР, відповідно до якого жилі будинки й жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Таке приміщення, крім вищенаведених ознак, має належати до житлового фонду України.

Так, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України.

Не входять до житлового фонду нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до ст. 4 ЖК УРСР житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

В той же час, згідно з додатком Б "Терміни та визначення понять" ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення", житлове приміщення опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. Нежитлове приміщення приміщення в структурі житлового будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Як зазначалось вище спірне приміщення входить до комплексу нежитлових будівель та не є житловим.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що приміщення, в яке вселялась позивач у 1986 році, є житловим відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради, з огляду на відсутність інших доказів того, що приміщення по вул. Ч. Курсантів (ОСОБА_5), 4 є житловим, і що воно входить до житлового фонду. Рішення міської ради не є єдиним документом достатнім для того, щоб визначити статус приміщення як житлового.

Поряд з наведеним, суд також виходить з того, що приватизації підлягає лише приміщення, що використовуються для постійного проживання та входять до державного житлового фонду, відповідно посилання позивача на бажання набути його у власність шляхом приватизації не є обґрунтованим з огляду на відсутність достатніх підстав для вселення у відповідне приміщення та проживання у ньому. Більш того, відсутні докази того, що відповідне приміщення є гуртожитком.

Згідно з ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до положень Глави 4 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку (ст. 129 ЖК, п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки).

Зокрема, відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Права та обов'язки власника та мешканців гуртожитку визначені Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів РСР від 3 червня 1986 року, відповідно до п. 14 якого вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Отже, законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі гуртожитку.

Позивач такого ордеру не має. В свою чергу, факт тривалого проживання та оплата житлово-комунальних послуг не може бути правовою підставою для набуття права користування цим приміщенням.

При ухваленні рішення суд також виходить з того, що вимоги, які по суті не підлягають до задоволення з наведеного вище, заявлено до особи, яка не є належним відповідачем у справі.

Судом встановлено, що на час вирішення справи приміщення, на яке претендує позивач, перебуває у державній власності, реалізацію якого здійснює ОСОБА_2 охорони здоров»я України та на праві оперативного управління закріплено за Державною установою «Вінницьким обласним лабораторним центром МОЗ України».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно зі ст. 4 цього Закону визначено міністерства як субєкти управління обєктами державної власності.

Відтак, суд дійшов висновку, що належним відповідачем за позовними вимогами є МОЗ України, що також є підставою для відмови у задоволені позовних вимог до Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр МОЗ України».

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 6, 128, 129 ЖК УРСР, п. 14 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів РСР від 3 червня 1986 року, ст. ст. 1, 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», ст. ст. 4, 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, відсутніми в судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя