АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Муравйова Оксана Іванівна про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Муравйова О.І. про визнання правочину недійсним в якому, просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 25.10.2007 року між нею та відповідачем.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_5, з яким вони проживали в квартирі АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_5 заповів в своєму останньому заповіті належну йому 1/2 частину вказаної квартири онуку - ОСОБА_3. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складалася з: 1/2 частини спірної квартири, 1/2 частини будинку в СТ «Силікатчик», 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0639 га.,та грошових внесків. Після смерті чоловіка, вона в силу ст. 1241 ЦК України мала право на обов'язкову частку, але від спадщини вона відмовилася на користь відповідача. 25.10.2007 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування належної їй частини спірної квартири. Проте, в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати наслідок трагічних подій, які передували укладенню договору. Починаючи з моменту трагічної загибелі молодшого сина ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а невдовзі смерті чоловіка, вона (позивач) тяжко хворіла на ряд захворювань.

Вище викладене призвело до того, що у неї почали спостерігатися порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самої себе, що в сукупності могло вплинути на те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій або ж керувати ними.

Справа № 755/12134/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2229/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що на момент укладання договору дарування та посвідчення його нотаріусом вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає на те, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а рішення суду фактично побудовано тільки на висновку судово - психіатричної експертизи, без урахування інших доказів.

Позивач та її представники у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили її відхилити.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.10.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Муравйовою О.І., зареєстровано в реєстрі за № 4216.

Згідно оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

По даній справі позивач просить суд визнати спірний договір недійсним у зв'язку з тим, що на момент його укладання вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Задля підтвердження позовних вимог за клопотанням сторони позивача судом була призначена судово-психіатрична експертиза, якою на розгляд експерта ставилися питання щодо психічного стану позивача та її можливості розуміти значення своїх дій і керувати ними на момент укладення спірного договору.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 392 від 24.05.2016 року, складеного на підставі матеріалів справи (в тому числі і медичних карток), з оглядом самої ОСОБА_1, остання на момент укладання договору дарування від 25.10.2007 року страждала психічним порушенням у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням (F 07.8), та усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Як вказано в установчій частині висновку, ОСОБА_1 на період часу, коли був укладений оспорюваний договір дарування, виявляла симптоматику органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з інтелектуально-мнестичним зниженням, що за ступенем вираженості і своїм характером, не позбавляло на той час ОСОБА_1 здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, посилався на висновок судово-психічної експертизи та виходив з недоведеності позовних вимог.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що жодного належного доказу та обґрунтування щодо незаконності рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано усіх наявних доказів, а взято до уваги тільки висновок експерта.

Так, розглядаючи справу, судом було досліджено історію хвороб позивача, проте суд не являється фахівцем у галузі медичних наук, а тому, яка раз за клопотанням сторони позивача, було призначено судово-психіатричну експертизу для встановлення обставини, яка необхідна для правильного вирішення справи, а саме чи могла ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та чи не могла ними керувати, в момент укладання договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 25.10.2007р.

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

В результаті проведення експертизи, було встановлено, що згідно висновку судово-психіатричного експерта № 392 від 24.05.2016 року, складеного на підставі матеріалів справи (в тому числі і медичних карток), з оглядом самої ОСОБА_1, остання на момент укладання договору дарування від 25.10.2007 року страждала психічним порушенням у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням (F 07.8), та усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Як вказано в установчій частині висновку, ОСОБА_1 на період часу, коли був укладений оспорюваний договір дарування, виявляла симптоматику органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з інтелектуально-мнестичним зниженням, що за ступенем вираженості і своїм характером, не позбавляло на той час ОСОБА_1 здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними.

Жодних доказів, які б спростовували вказаний висновок експерта чи викликали б сумніви у ньому, стороною позивача не було надано, а ні в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи.

Більш того, в своїй апеляційній скарзі, позивач навіть не вказує, які саме обставини могли б поставити під сумнів висновок експерта та які саме докази помилково не було враховано судом першої інстанції.

Згідно з правовою позицію Верховного суду України від 17 вересня 2014 р. по справі № 6-131цс14, встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі обставини судом першої інстанції не встановлені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази та надав їм правильну оцінку, правильно вирішивши спір.

Враховуючи викладене, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді