Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2015 року, додаткове рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь борг у сумі 847 800 грн та судові витрати у справі, а також просив поновити 3-річний строк позовної давності, пропущений із поважних причин. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 червня 2009 року він позичив ОСОБА_4 30 тис. доларів США, строком по 01 вересня 2011 року, а також 150 тис. грн - до кінця 2009 року, про що остання написала розписки. Крім того, 29 березня 2009 року він позичив ОСОБА_4 30 тис. грн строком до 05 квітня 2009 року, про що вона написала розписку. На його неодноразові вимоги про повернення боргу відповідач не реагує і добровільно повернути борг відмовляється.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 817 800 грн та 3 654 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року поновлено ОСОБА_3 строк позовної давності, пропущений із поважних причин.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2015 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 28 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивачем не подавалося касаційної скарги на судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за борговою розпискою від 29 березня 2009 року у сумі 30 тис. грн, не оскаржуються судові рішення у цій частині і відповідачем, тому касаційним судом у зазначеній частині не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що 26 червня 2009 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 30 тис. доларів США з терміном повернення - 01 вересня 2011 року, а також 150 тис. грн з терміном повернення до кінця 2009 року, про що позичальник написала розписки, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи (а. с. 90, 91).

Згідно з довідкою НБУ станом на дату подання позову офіційний курс гривні становить 2 226,24 грн за 100 одиниць (а. с. 83-84).

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги і стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у сумі 817 800 грн, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із доведеності зазначених позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення, оскільки, отримавши обумовлені борговими розписками грошові кошти, відповідач не надала доказів на підтвердження повернення суми позики.

Разом із тим суд дійшов обґрунтованого висновку про поновлення строку позовної давності, пропущеного позивачем з поважних причин, у зв'язку з перебуванням його у слідчому ізоляторі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності, апеляційний суд правильно зазначив, що згідно з довідкою Управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківської області позивач утримувався під вартою в Івано-Франківському слідчому ізоляторі з 24 червня 2011 року по 27 червня 2014 року, крім того, згідно з поясненнями позивача у нього були відсутні боргові розписки для передання представнику з метою захисту порушеного права.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду та відсутності підстав для поновлення судом строку позовної давності, спростовуються установленими судом обставинами справи, крім того, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено. Посилання заявника на наявність інших судових рішень за позовами представника позивача, поданими під час утримання позивача під вартою, не впливає на правильність висновків суду, адже як на підставу пропущення строку позовної давності позивач посилався також на відсутність у нього можливості передати представнику оригінали боргових розписок, що належно оцінено судом (а. с. 85, 86).

Доводи касаційної скарги про те, що розписка на суму 150 тис. грн не вказує на виникнення боргу саме позивачу, виходячи з її змісту, та що відповідач не отримувала фактично від позивача цих грошових коштів спростовуються наступним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Виходячи з викладеного, а також враховуючи, що оригінал боргової розписки на суму 150 тис. грн надав суду саме позивач, тому безпідставними є вищевказані доводи касаційної скарги відповідача щодо розписки на цю суму.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення в оскаржуваній частині - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2015 року, додаткове рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак