Ухвала

іменем україни

09 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування майна, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 2/3 частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи збільшила та остаточно просила на підставі ст. ст. 1212, 1213, 1300 ЦК України витребувати у ОСОБА_5 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за собою право власності на 2/3 частини зазначеної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 25 березня 2013 року Першою хмельницькою державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1983 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5 22 травня 2008 року вони зареєстрували шлюб. Зазначила, що у період фактичних шлюбних відносин, 29 червня 2000 року, ОСОБА_5 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, причому на зароблені нею в Італії кошти. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить указана квартира. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є також його дочка від іншого шлюбу - ОСОБА_5, яка успадкувала 2/3 частини квартири, так як батько ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь онуки. Оскільки квартиру придбано за її особисті кошти, а відповідач набула право власності на квартиру без достатньої правової підстави, тому за захистом свого права ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 липня 2016 року, з урахуванням ухвали від 19 липня 2016 року про виправлення арифметичної помилки, позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 березня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_5 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 державним нотаріусом Першої хмельницької державної нотаріальної контори.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, залишивши у власності ОСОБА_5 1/3 частини вказаної квартири.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог і вирішення питання щодо судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 2/3 частини квартири відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що під час перебування у фактичному шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мали спільний бюджет, вели спільне господарство і квартира АДРЕСА_1 є їх спільною сумісною власністю, тому позивач має право на 1/2 частини квартири як співвласник і на 1/6 частини у порядку спадкування, а відповідач - на 1/3 частини квартири у порядку спадкування.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, виходячи з наступного.

Зокрема, правильним є висновок апеляційного суду про те, що, визнавши вищевказану квартиру спільною сумісною власністю позивача і ОСОБА_5, який помер, та розподіливши спадкове майно, суд першої інстанції на порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири у зв'язку з придбанням її за свої особисті кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (чинного на час купівлі-продажу квартири) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

На підставі ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Установивши, що ОСОБА_5 набув право власності на зазначену квартиру відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного ним 29 червня 2000 року із ОСОБА_6, за 7 057 грн, які покупець сплатив при підписанні цього договору; право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, а також з огляду на положення вищевказаних норм матеріального права, з урахуванням того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 2/3 частини квартири. При цьому суд правильно вважав, що показання свідків і приватні листи на підтвердження вимог про визнання права власності на квартиру не можуть вважатися належними доказами у розумінні ст. 58 ЦПК України. У зв'язку з цим апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні похідної позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 березня 2013 року відповідачу.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що під час розгляду справи відповідач та її представники не надали суду належних та допустимих доказів щодо наявності у ОСОБА_5 коштів у сумі 6 тис. доларів США на придбання зазначеної квартири, спростовуюся матеріалами справи та установленими апеляційний судом обставинами, згідно з якими вищевказану квартиру ОСОБА_5 придбав за 7 057 грн.

Доводи касаційної скарги позивача про доведеність нею показаннями свідків, а також письмовими доказами - відповідними листами - обставин про придбання квартири за зароблені нею в Італії грошові кошти, були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук