Номер провадження: 22-ц/785/1600/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Гірняк Л.А.,

при секретарі судового засідання Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2016 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

28.10.2016 року ОСОБА_3 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, яким просила стягнути з відповідачки 128 314,24 грн (сто двадцять вісім тисяч триста чотирнадцять гривень 24 коп) (а.с. 2-3). Одночасно з позовною заявою ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову (а.с. 5).

28.10.2016 року ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області заяву ОСОБА_3 було задоволено, а саме накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2: земельну ділянку №82, масив «Зоря», за адресою: Татарбунарський район, с. Приморське, площею 0,045га, кадастровий №:02:002:0661; житловий будинок за адресою: Ізмаїльський район, с. Муравлівка, вул. Чапаєва, 2, та на рахунки, відкриті на імя ОСОБА_2: в публічному акціонерному банку «Укрсоцбанк» - №5943; №5929; №9547; №0737; 0754; 2676, а також в публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_4 ОСОБА_5» - №27, №38, №41; в публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» - №8674; №7443; №094384, №811703, №890915, №581874 (а.с. 17).

Не погоджуючись з ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про забезпечення позову від 28.10.2016 року ОСОБА_2 29.11.2016 року звернулася до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали були неналежно застосовані норми чинного законодавства. Крім цього, ОСОБА_2 вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання у подальшому рішення суду по суті ґрунтується на припущеннях. Тому, апелянт просить скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про забезпечення позову від 28.10.2016 року. (а.с. 22-23).

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Інші учасники в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення представника та надані ним документи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.10.2016 року ОСОБА_3 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, яким просила стягнути з відповідачки 128 314,24 грн (сто двадцять вісім тисяч триста чотирнадцять гривень 24 коп.), яка складається з інфляційних нарахувань в розмірі 108 101, 24 грн, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 20 213 грн. та судові витрати в розмірі 1283,14 грн. В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалася на те, що 09.12.2010 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 120 380, 70 грн. 01.03.2011 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області видав виконавчий лист. 16.03.2011 року виконавче провадження було відкрито. 21.09.2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було закінчено з звязку зі стягненням грошових коштів на користь позивача. Однак, ОСОБА_2 вважає, що оскільки відповідачка протягом тривалого часу не виконувала своє грошове зобовязання, то просить суд стягнути неустойку за несвоєчасне повернення суми боргу, інфляцію та 3% річних від суми боргу (а.с. 2-3). Окрім цього, позивачка подала заяву про забезпечення позову в порядку ст. 152 ЦПК України, якою просила суд накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2, а також на грошові кошти, які містяться на банківських рахунках відповідачки. В обґрунтування своєї заяви позивач посилалася на те, що відповідач протягом тривалого часу не повертала основну суму боргу, а крім цього зазначила, що їй під час розмови з відповідачкою стало відомо про наміри останньої відчужити майно, яке належить їй на праві власності (а.с. 5).

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені Кодексом, заходи забезпечення позову. Згідно з частиною 3 статті 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до розяснень наданих Верховним судом України в постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, а саме п. 4 вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати.

Як вбачається з матеріалів справи, при винесенні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що існує вірогідність невиконання у подальшому рішення суду. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду. Разом з тим, колегія суддів, відхиляючи довід апеляційної скарги щодо співмірності, керується тим, що апелянтом не доведено факту не співмірності, зокрема навіть не наведено орієнтовної ціни арештованого майна, яка б могла стати предметом судової перевірки.

Суд першої інстанції також при винесені оскаржуваної ухвали не досліджував це питання, а виходив з значної ціни позову, що надає можливість відповідачу звернутись до суду першої інстанції з заявою в порядку ст. 154 ЦПК України про зміну заходів забезпечення позову, у разі надання доказів ринкової їх вартості арештованих обєктів. При цьому накладення арешту на вказані обєкти не виключає їх з використання відповідача, а тому додаткових обмежень крім неможливості їх відчуження для відповідача не існує.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, введені відносно рахунків, оскільки докази щодо наявності грошових коштів у суду відсутні, за твердженням представника відповідача вони використовуються в підприємницькій діяльності відповідачів та в контексті залишеного арешту на обєкти нерухомого майна залишення арешту ще й в частині рахунків явно порушить вимогу співмірності, оскільки вартість нерухомого майна, навіть за відсутності відомостей щодо ринкової вартості в виділених матеріалах, створює передумови для виконання рішення, а блокування рахунків, навпаки може створити ситуацію, коли грошові кошти не будуть направлятися на вказані рахунки, тобто не створяться умови для накопичення грошових котів за рахунок яких може бути погашена заборгованість, яка є предметом спору.

Окремо, враховуючи вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на те, що копії процесуальних документів цивільної справи, які надсилаються разом із оригіналом процесуального документу, який оскаржується, повинні бути належним чином засвідченні головуючим суддею по справі. Крім цього, у разі приєднання до виділених матеріалів копій інших документів, оригінали яких знаходяться в матеріалах цивільної справи (наприклад, копія позовної заяви тощо), то такі копії також засвідчуються підписом судді.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 312 ЦПК України скасовує ухвалу в частині накладення арешту на рахунки скасувати, в скасованій частині приймає нову, якою відмовляє в задоволенні поданої заяви. В іншій частині ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2016 року залишає без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2016 року про забезпечення позову задовольнити частково.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2016 року про забезпечення позову в частині накладення арешту на рахунки скасувати, в скасованій частині прийняти нову, якою відмовити в задоволенні поданої заяви. В іншій частині ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та подальшому оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7