Справа № 212/606/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1 в складі;

Головуючого судді; ОСОБА_2

за участі секретаря судового засідання ; ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста ОСОБА_1 за участю представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 позовну заяву,- ОСОБА_4 який діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И В ;

Позивач ОСОБА_4 який діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_6 звернувся до Жовтневого районного суду міста ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, у якому просив суд стягнути з ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням 96000 гривень 00 копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб, обґрунтовуючи вимоги тим що, ОСОБА_6 09 жовтня 1997 року під час виконання трудових обов'язків начальника бюро металів і реконструкцій відділу матеріально - технічного забезпечення ВАТ «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат», правонаступником якого є підприємство відповідача ОСОБА_8 акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на території складу підшипників та інструменту цеху підготовки виробництва внаслідок випадання з автомобіля, який рухався, отримала травму голови.

Відповідно до п. 11.3 Акту розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 10 жовтня 1997 року № 20 причиною нещасного випадку на виробництві, який стався з ОСОБА_6, було визнано несправність замка зачинення дверей кабіни автомобіля, а також відсутність контролю з боку інженерно - технічних працівників АТЦ-2 за технічним станом транспортних засобів.

Згідно результатів розсівання вини ОСОБА_6А у нещасному випадку встановлено не було.

Первісним оглядом МСЕК ОСОБА_6А було встановлено 40 % втрати професійної працездатності та встановлено 2 групу інвалідності.

У подальшому стан здоров'я ОСОБА_6А різко погіршився, за результатами повторного огляду МСЕК ОСОБА_6А було встановлено 65 % втрати професійної працездатності безстроково, та встановлено 2 групу інвалідності безстроково.

Виробничою травмою ОСОБА_6А завдано моральної шкоди, яка полягає у тому що вона у значній мірі втратила здоров'я. Наслідки виробничої травми призвели до майже повної втрати зору у ОСОБА_6 У зв'язку з різким погіршення стану здоров'я та загрозою повної втрати зору ОСОБА_6А перенесла декілька операцій, має систематично проходити курси стаціонарного та амбулаторного лікування. Внаслідок травми практично втратила можливість читати, писати, користуватися телевізором, комп'ютером тощо, адже навіть незначне навантаження на зір тягне за собою головокружіння, відчуття тяжкості в очах, підвищення внутрішньочерепного тиску.

За станом здоров'я ОСОБА_6А обмежена у звичайному житті, адже потребує стороннього супроводу за межами свого помешкання. Наслідки виробничої травми вимагають від ОСОБА_6, додаткових зусиль на організацію свого життя.

Зважаючи на ступень стійкої втрати працездатності, вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ПрАТ «ЦГЗК» становить 96000 гривень 00 копійок, виходячи з наступного розрахунку: 16000 гривень 00 копійок (законодавчо встановлений гарантований мінімум розміру моральної шкоди у разі мінімального розміру стійкої втрати працездатності -10 %) х 6,0 (підвищувальний коефіцієнт, зважаючи на ступень стійкої втрати працездатності позивача - 65 %) = 96000 гривень 00 копійок.

ОСОБА_9 ОСОБА_4 який діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_6, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на зазначені у позовній заяві факти.

Представник відповідача в справі ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» позов не визнав у повному обсязі, та вказав, що позивач у позовній заяві обґрунтовує моральну шкоду, посилаючись на норми ЗУ «Про охорону праці», та норми КЗпП України, не враховуючи дату набрання чинності вказаними нормативними актами та час їх введення в дію, закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі.

Таким чином, зазначені закони не мають зворотної сили і не регулюють правовідносини, які виникли до набрання ними чинності.

Відповідно до п.5 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер взаємовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до зазначеного нормативного акту, правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій.

На час встановлення ОСОБА_6, втрати професійної працездатності питання відшкодування моральної шкоди було врегульоване нормами постанови Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків».

При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Проте, з наданих Позивачем висновків медичних органів чітко видно, що факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_6, не встановлювався.

Тому представник відповідача просив суд постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд в судовому засіданні встановив що, ОСОБА_6 09 жовтня 1997 року під час виконання трудових обов'язків начальника бюро металів і реконструкцій відділу матеріально - технічного забезпечення ВАТ «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат», правонаступником якого є підприємство відповідача ОСОБА_8 акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на території складу підшипників та інструменту цеху підготовки виробництва внаслідок випадання з автомобіля, який рухався, отримала травму голови.

Відповідно до п. 11.3 Акту розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 10 жовтня 1997 року № 20 причиною нещасного випадку на виробництві, який стався з ОСОБА_6, було визнано несправність замка зачинення дверей кабіни автомобіля, а також відсутність контролю з боку інженерно - технічних працівників АТЦ-2 за технічним станом транспортних засобів.

Згідно результатів розсівання вини ОСОБА_6А у нещасному випадку встановлено не було.

Первісним оглядом МСЕК ОСОБА_6А було встановлено 40 % втрати професійної працездатності та встановлено 2 групу інвалідності.

У подальшому стан здоров'я ОСОБА_6А різко погіршився, за результатами повторного огляду МСЕК ОСОБА_6А було встановлено 65 % втрати професійної працездатності безстроково, та встановлено 2 групу інвалідності безстроково.

Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 який діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_6, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:

Суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві, про заподіяння моральної шкоди ОСОБА_6А внаслідок втрати нею працездатності від нещасного випадку на виробництві при виконанні трудових обовязків на підприємстві відповідача в справі, та не створення належних умов відповідачем для виконання безпечної роботи для життя та здоровя працівників, знайшли підтвердження у наданих позивачем письмових доказах.

Так згідно висновку Акту розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 10 жовтня 1997 року № 20 нещасний випадок на виробництві, який стався з ОСОБА_6, було визнано несправність замка зачинення дверей кабіни автомобіля, а також відсутність контролю з боку інженерно - технічних працівників АТЦ-2 за технічним станом транспортних засобів

Висновком МСЄК з наступними переоглядами, останній раз 26 січня 2000 року ОСОБА_6, встановлено 65 % втрати професійної працездатності безстроково, та встановлено 2 групу інвалідності безстроково. Таким чином, підтверджена та обставина, що ОСОБА_6, втратила професійну працездатність в результаті нещасного випадку який стався 09 жовтня 1997 року під час виконання трудових обов'язків начальника бюро металів і реконструкцій відділу матеріально - технічного забезпечення ВАТ «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат», правонаступником якого є підприємство відповідача ОСОБА_8 акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», внаслідок того, що відповідачем не були створені належні і безпечні для здоровя працівників умови праці.

Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив в 96000 гривень 00 копійок. При цьому, позивач не надав суду доказів того, чому саме таку суму він вимагає до відшкодування.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Правовідносини виникли коли ОСОБА_6, висновком МСЄК з наступними переоглядами, останній раз 26 січня 2000 року була встановлена втрата професійної працездатності 65 % втрати професійної працездатності безстроково, та встановлено 2 групу інвалідності безстроково, на час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди передбачалась ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року.

Згідно п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Таким чином саме з часу встановлення втрати професійної працездатності у ОСОБА_6, виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок нещасного випадку на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права.

Отже, правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаного з виконання трудових обовязків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

Зазначене передбачалося як п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472.

Таким чином суд дійшов висновку що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен бути вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст. 23, 1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правилщо діяли на час встановлення ОСОБА_6, стійкої втрати працездатності.

Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обовязку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працювала ОСОБА_6, тим самим порушивши норми Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обовязок, що в свою чергу стало причиною отримання ОСОБА_6, травм в результаті нещасного випадку на виробництві, та в результаті втрати професійної працездатності, суд приходить до висновку, що відповідач є винним у заподіянні моральної шкоди ОСОБА_6.

Факт спричинення моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, ОСОБА_6, в результаті нещасного випадку втратила здоровя, у зв'язку з різким погіршення стану здоров'я та загрозою повної втрати зору ОСОБА_6А перенесла декілька операцій, має систематично проходити курси стаціонарного та амбулаторного лікування. Внаслідок травми практично втратила можливість читати, писати, користуватися телевізором, комп'ютером тощо, за станом здоров'я ОСОБА_6А обмежена у звичайному житті, адже потребує стороннього супроводу за межами свого помешкання., в чому виразилось порушення її звичайного способу життя, в звязку з чим вона вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Враховуючи те, що доказів в спростування доведеності факту заподіяння ОСОБА_6А моральної шкоди та вини в цьому ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», де вона працювала, відповідачем суду не надано, суд вважає, що ОСОБА_6А заподіяно моральну шкоду з вини роботодавця і вона має право на її відшкодування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує розяснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, ступінь втрати професійної працездатності, її моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує й ту обставину, що ОСОБА_6А протягом досить тривалого часу (більш ніж 20 років) не зверталась з вимогою про відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Враховує суд також й розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року по справах № 6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18 березня 2015 року № 6-24цс15.

З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» становить 3200 гривень а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 30000 гривень 00 копійок й стягнути його з відповідача ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_6.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 640 гривень 00 копійок.

У відповідності зі ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №4 72 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. 12 Закону України "Про охорону праці", ст. 10,11,60, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В ;

Позов ОСОБА_4 який діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково, та стягнути з ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_6 - 30000 гривень 00 копійок без утримання податку на доходи фізичних осіб.

Стягнути з ОСОБА_7 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ; ОСОБА_2