УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 27 849 грн 60 коп. та судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 5 травня 2011 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, зі сплатою відсотків за користування строковим кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» затверджених наказом від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач порушила взяті на себе зобов'язання, кредит у визначені договором строки не повернула і станом на 29 лютого 2016 року має заборгованість по кредиту, яка складається з наступного: 14 710 грн 80 коп. заборгованість за кредитом, 10 651 грн 55 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 684 грн 89 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи - 500 грн (фіксована складова) та 1 302 грн 36 коп., а тому просив суд позов задовольнити.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 27 849 грн 60 коп., з них: 14 710 грн 80 коп. - заборгованість за кредитом, 10 651 грн 55 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 684 грн 89 коп. - заборгованість за комісією та пенею, штрафи - 500 грн фіксована складова та 1 302 грн 36 коп - процентна складова.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову банку до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, виходив із того, що з урахуванням положень пункту 37.2. статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк не надав доказів, які б спростовували доводи відповідача про те, що банківську картку остання не втрачала, іншим особам не передавала, ПІН-коду нікому не повідомляв, а тому банк безпідставно продовжував нараховувати борг за кредитним договором.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_3 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами кредитного договору передбачено обов'язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що дає підстави для задоволення позову про стягнення з позичальника на користь банку спірної суми.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з таких підстав.

Судом установлено, що між сторонами 5 травня 2011 року було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредитні кошти в розмірі у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування строковим кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» затверджених наказом від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

16 червня 2015 року з кредитної картки відповідача було знято кошти в розмірі 14 750 грн, відповідач посилалась на те, що гроші були зняті невідомою особою, шахрайським способом.

Відповідач виконала передбачені Умовами і Правилами надання банківських послуг (які складають кредитний договір) п. 2.1.1.5, які передбачають обов'язок клієнта інформувати банк, а також правоохоронні органи при отриманні звістки про незаконне використання картки (п.2.1.1.5.11), та звернулась до працівника ПАТ КБ «ПриватБанк» за номером 3700 з повідомленням про викрадення коштів з картки, її блокування та повернення коштів, одночасно повідомивши про ці дії службу безпеки Банку, та правоохоронні органи про факт вчинення шахрайських дій відносно неї, і по даній заві було відкрито кримінальне провадження № 0005848 від 16 червня 2015 року.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 9 розділу VI постанови правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем електронної ідентифікації самого електронного засобу і його користувач, окрім випадків. Якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до п.п. 6.7, 6.8 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якою користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які було виконано некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Висновки апеляційного суду про те, що відповідач грубо порушила умови кредитного договору передавши третій особі номер картки, строк її дії, СVV - код та передала динамічний пароль із смс - повідомлення на підтвердження переказу коштів і це свідчить про те, що відповідач фактично сама, власними діями здійснила перерахунок кредитних коштів у системі «Портмоне» грнутуються на припущеннях, що є неприпустимим

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення кредитного боргу, апеляційний суд не навів в рішенні належних доказів того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла несанкціонованому зняттю коштів з рахунка, незаконному використанні номера авторизованого телефону клієнта, якому належить картка, з подальшим введенням динамічного паролю або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Матеріалі справи не містять доказів того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вчиняв дії, спрямовані на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткового рахунку відповідача, не встановлено, у який спосіб відбулося списання (термінал, телефон, комп'ютер), з використанням яких ресурсів відбулося списання, чи відбулося списання з повідомленням про це на певний номер телефону та на який саме, чи операцію з перерахунку коштів було здійснено з використанням особистих даних відповідача та інше.

Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» також не надало даних суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про вину ОСОБА_3 як підставу цивільно-правової відповідальності.

Зазначений висновок щодо необхідності з'ясування вказаних обставин викладено у постанові Верховного суду України № 6-71цс15 від 16 червня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович