Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 2-1476/05
Номер провадження2/711/750/17
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради,
Позивач звернулась до суду 21.02.2005р. з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за №1-448 від 12.02.2003р., видане держаною нотаріальною конторою на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на цю частку даної квартири. В обґрунтування позову зазначила, що дана частка квартири належала її матері ОСОБА_3, яка заповідала все своє майно позивачці. Спадщину позивачка прийняла фактично, натомість їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки таке свідоцтво було видане відповідачці на підставі іншого заповіту. Оскільки заповіт на імя позивачки був складений пізніше, то заповіт на імя відповідачки є недійсним, а відтак і свідоцтво про спадщину є недійсним. Тож позивач вважає себе власником спадкового майна, а тому звернулась до суду з даним позовом.
29.09.2016р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 01.08.2012р. відповідач разом з донькою зареєструвала своє місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Натомість власником квартири є позивач, яка не надавала згоди на здійснення такої реєстрації, а тому така реєстрація є недійсною. Оскільки від реєстрації місця проживання залежить право користування житловим приміщенням, то позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила визнати ОСОБА_2 та її малолітню доньку ОСОБА_4 такими, що втратили з 01.08.2012р. право користування даною квартирою.
Ухвалою суду від 28.02.2017р. дані позови обєднані в одне провадження.
Відповідач заперечила проти позовів в повному обсязі та надала суду письмові заперечення. В обґрунтування заперечень зазначила, що складений на імя позивача заповіт не відповідає вимогам нотаріальної форми його посвідчення, а тому не може вважатися дійсним. Крім того, позивач не прийняла у встановлений законом порядок спадщину після смерті ОСОБА_3, а тому вважається такою, що відмовилась від спадщини. У свою чергу відповідач належним чином прийняла спадщину і оформила свої права на спадкове майно у звязку з чим є власником 3/4 часток спірної квартири. Реєстрацію місця проживання (свого і дитини) відповідач здійснила, як власник квартири, а тому не було необхідності отримувати згоду позивача. За таких обставин просила відмовити у позові повністю.
В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що позивач прийняла спадщину, оскільки після смерті ОСОБА_3 фактично вступила у володіння та управління квартирою, а відтак є власником квартири. Доводи відповідача щодо недійсності заповіту на імя позивача є необґрунтованими. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач та її представник заперечували проти позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях та просили відмовити у позові в повному обсязі.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши надані сторонами письмові докази та оцінивши їх у сукупності судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідачка є донькою позивачки. ОСОБА_3 є матірю позивачки і бабусею відповідачки. 25.10.2001р. ОСОБА_3 померла і після її смерті залишилась спадщина у вигляді 3/4 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 (далі спірна квартира). Інша 1/4 частка зазначеної квартири належить на праві власності позивачці і отримана нею у спадщину після смерті її батька ОСОБА_8, який помер 31.01.1997р..
Зазначені обставини справи, окрім підтвердження їх відповідними письмовими доказами, визнаються сторонами, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК суд вважає їх доведеними.
Відповідач з 19.03.1986р. по 04.05.1994р. була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, а з 1997р. проживала в цій квартирі разом з померлою ОСОБА_3, при цьому періодично проживала в інших місцях. Зазначене підтверджується відомостями поквартирної картки /а.с.137/, поясненнями сторін та свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7.
Позивач з 1990р. по 2004р. постійно проживала в Російській Федерації. На момент смерті ОСОБА_3 позивач знаходилась на території України і після похорон матері проживала у спірній квартирі близько двох-трьох місяців, після чого поїхала до постійного місця проживання в Російській Федерації і остаточно повернулася до України для постійного проживання наприкінці 2004року. Зазначені обставини підтверджуються відомостями про реєстрацію місця проживання з паспорту на імя позивача /а.с.19/, свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане позивачу 26.11.2004р. /а.с.16/, та не заперечуються сторонами.
Після смерті ОСОБА_3 до січня 2005р. спірною квартирою фактично користувалася відповідач (для особистого проживання, здавання квартири в оренду т.і.), що також не заперечується сторонами.
01.04.1997р. ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала все своє майно на користь відповідачки. Зазначений заповіт був посвідчений нотаріально і зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними документами /т.1 а.с.51, т.2 а.с.52/.
03.10.1997р. ОСОБА_3 складений інший заповіт, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради /т.1 а.с.7, 243-246/.
10.07.2002р. відповідач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 /т.1 а.с.47/. 12.02.2003р. відповідачем отримано свідоцтво про право на спадщину, за яким відповідач прийняла спадщину у вигляді 3/4 часток спірної квартири і грошового вкладу в Ощадбанку по рахунку №07900854 /а.с.44/. Підставою видачі такого свідоцтво стала наявність заповіту від 01.04.1997р. та фактичне прийняття відповідачем спадщини. 02.07.2003р. відповідач зареєструвала право власності на 3/4 частки спірної квартири, що підтверджується відомостями з Реєстру прав на нерухоме майно /т.1 а.с.247/.
У січні 2005р. позивач звернулася до нотаріуса для оформлення своїх прав на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, і було заповідане позивачу на підставі заповіту від 03.10.1997р., але не змогла цього зробити у звязку з прийняттям спадщини відповідачем.
Задля захисту своїх майнових прав на спадкове майно позивач 21.02.2005р. звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину №1-448 від 12.02.2003р., що видане на імя відповідача, та визнати за позивачем право власності на спадкове майно за заповітом 3/4 частки спірної квартири, домоволодіння в с. Мельники Чигиринського району Черкаської області, грошовий вкладу Сіббанку, акції, грошові вклади на ощадних книжках та гараж. За наслідками розгляду позову суд ухвалою від 10.05.2005р. закрив провадження у справі у звязку із затвердженням мирової угоди між сторонами щодо розподілу спадкового майна. Натомість 19.01.2017р. дана ухвала суду скасована Апеляційним судом Черкаської області, а справа направлена на новий розгляд.
З 2005р. по теперішній час сторони спільно проживають у спірній квартирі, користуються нею та сплачують комунальні платежі, що визнається сторонами.
01.08.2012р. відповідач без згоди позивача зареєструвала у спірній квартирі своє та своєї доньки ОСОБА_4, 13.06.2012р.н., місце проживання, що також визнається сторонами і підтверджується відомостями поквартирної картки /т.1 а.с.137/.
Позивач вважає, що відповідачем набуто у власність 3/4 частки спірної квартири на підставі недійсного заповіту, оскільки його дія скасована заповітом від 03.10.1997р., тому звернулась до суду з зазначеним позовом.
Тож між сторонами існує спір з правовідносин про право власності та спадкування, який регулюється нормами цивільного законодавства України. Оскільки спадщина відкрилась і була прийнята відповідачем до набрання чинності Цивільним кодексом України, то спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК 1963р.).
Аналіз обставин справи свідчить, що між сторонами існує спір щодо дійсності заповітів, укладеного 01.04.1997р. на імя відповідача та 03.10.1997р. на ім'я позивача. Визначаючи дію даних заповітів суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.534 ЦК 1963р. кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Заповіт є одностороннім правочином, який направлений на реалізацію волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належними йому майновими правами. Отже, заповідач необмежений у способі реалізації такого права.
Статтею 544 ЦК 1963р. передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.
Отже, за умови дотримання належного порядку і форми посвідчення заповіт, складений пізніше автоматично скасовує повністю або частково попередній заповіт.
Разом з тим, дійсність заповіту підтверджується дотриманням вимог закону щодо дотримання форми його оформлення. Статтею 541 ЦК 1963р. передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Нотаріальна форма посвідчення заповіту є обовязковою, а тому з огляду на положення ч.1 ст.47, ч.2 ст.48 ЦК 1963р. недодержання такої форми має наслідком недійсність такого заповіту.
Судом встановлено, що заповіт на ім'я відповідача посвідчений і зареєстрований у встановленому законом порядку в державній нотаріальній конторі. Заповіт же на ім'я позивача складений і зареєстрований у Мельниківській сільській раді і був посвідчений секретарем сільської ради.
Відповідно до ст.37 Закону України від 02.09.1993р. №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон №3425-ХІІ) у населеному пункті, де немає нотаріуса, нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних рад згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994р. №22/5 (далі Інструкція).
Відповідно до п.2 Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.
Зазначені положення кореспондуються із нормами законодавства про місцеве самоврядування. Відповідно до пп.5 п.«б» ч.1 ст.38 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі Закон №280/97-ВР) вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до відання сільських, селищних, міських рад, відноситься до компетенції виконавчих органів таких рад. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет, який очолює сільський голова, а секретар сільської ради входить до складу виконавчого комітету за своєю посадою (ст.51 Закону №280/97-ВР).
Таким чином, у сільській раді нотаріальні дії має право вчиняти відповідна посадова особа виконавчого органу цієї ради, на яку за рішенням виконавчого комітету покладено повноваження вчинення цих дій.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись з позовом до суду саме позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю заповіту, складеного на її ім'я, і посилався на те, що такий заповіт скасовує дію заповіту на ім'я відповідача. За таких обставин саме позивач має довести правомірність своїх вимог та пріоритетність дії заповіту, складеного на її ім'я.
Разом з тим, суду не надано належних і допустимих доказів того, що станом на 03.10.1997р. повноваження щодо вчинення нотаріальних дій в Мельниківській сільській раді були покладені на секретаря такої ради. Натомість листом даної сільської ради від 05.04.2017р. /т.2 а.с.49/ суд повідомлено, що відповідне рішення виконавчого комітету Мельниківської сільської ради про покладення нотаріальних дій на посадову особу сільської ради в період з 01.01.1997р. по 31.12.1997р. відсутнє. Також листом сільської ради від 07.04.2017р. за вих№390/02-28 повідомлено про відсутність підтверджуючих документів щодо осіб, які вели та заповнювали журнали реєстрації нотаріальних дій у сільській раді, відсутність рішень сільської ради про обрання секретарів ради в період з 1994 по 2001роки /т.2 а.с.65/. Відповідно до листа сільської ради від 22.03.2017р. на теперішній час відсутня і посадова інструкція секретаря сільської ради, яка діяла станом на 1997р..
В самому заповіті відсутнє прізвище та ініціали особи, яка його посвідчила. Таким чином, позивачем не надано суду доказів того, що заповіт від 03.10.1997р. посвідчений належною повноважною посадовою особою сільської ради. В цьому контексті варто звернути увагу, що Закон №280/97-ВР набрав чинності 12.06.1997р., а відтак посвідчення заповіту від 03.10.1997р. мало бути здійснено у відповідності до вимог цього закону, а не нормативно-правових актів, які діяли до набрання ним чинності і суперечать його положенням.
Також варто звернути увагу щодо змісту заповіту від 03.10.1997р., в якому міститься уточнення щодо обсягу спадкового майна шляхом зазначення «в тому числі будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Мельники». Наявність подібного уточнення викликає певні сумніви щодо однозначності волевиявлення заповідача щодо визначення спадкоємцем всіх його майнових прав виключно позивача. До того ж такі сумніви обґрунтовуються і показами свідка ОСОБА_7, яка пояснила, що померла ОСОБА_3 під час спілкування висловлювала бажання заповісти спірну квартиру саме відповідачці, та змістом заповіту від 01.04.1997р., в якому не міститься ніяких застережень щодо обсягу спадкового майна.
Відповідно до п.35 Інструкції посадова особа виконавчого комітету перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.
Пунктом 37 Інструкції передбачено, що у разі одержання посадовою особою виконавчого комітету повідомлення від завідуючого державним нотаріальним архівом про невідповідність посвідченого заповіту законові, посадова особа виконавчого комітету, за бажанням заповідача, переоформлює заповіт на загальних підставах.
Разом з тим, заповіт від 03.10.1997р. не був направлений до державного нотаріального архіву і до теперішнього часу не зареєстрований у Спадковому реєстрі на відміну від заповіту від 01.04.1997р., внаслідок чого неможливо було своєчасно усунути зазначені в заповіті неясності.
З огляду на вищевикладені обставини доводи сторони позивача про те, що заповітом від 03.10.1997р. скасовано дію заповіту від 01.04.1997р. суд вважає необґрунтованими. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про недійсність заповіту від 01.04.1997р., судом також не встановлено, а тому доводи позивача про те, що відповідач не має права на спадкування спадщини після смерті ОСОБА_3 є також необґрунтованими. До того ж варто звернути увагу, що під час первинного розгляду справи та ухвалення судового рішення від 10.05.2005р. позивач не заперечувала наявності у відповідача права на спадкування після смерті ОСОБА_3, але оспорювала зміст цього права, внаслідок чого і було укладено мирову угоду між сторонами про фактичний розподіл спадщини.
Щодо порядку прийняття спадщини, то варто звернути увагу, що відповідно до ст.548 ЦК 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК 1963р. спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що прийняття спадщини у такий спосіб обовязково виражається в активній поведінці спадкоємця і така поведінка повинна мати тривалий характер, що найменш до спливу шестимісячного строку після відкриття спадщини, оскільки коло осіб, які прийняли спадщини визначається саме після спливу такого періоду часу.
В судовому засіданні встановлено, що позивач не зверталась у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3. Фактично позивач користувалась спірною квартирою протягом двох місяців після смерті ОСОБА_3, після чого поїхала до свого постійного місця проживання в Російську Федерацію і повернулась вже наприкінці 2014р. - січень 2005р.. За час своєї відсутності (січень 2002р. по грудень 2004р.) обставин, які б свідчили про вчинення позивачем організаційно-розпорядчих функцій щодо спірної квартири судом не встановлено. Зокрема, позивачем не надано доказів того, що в цей період часу нею здійснювались заходи щодо забезпечення здійснення витрат по утриманню майна, його збереженню, підтриманню в належному стані т.і.. Отже тимчасове проживання позивача у спірній квартирі не можна вважати фактичним прийняттям спадщини відповідно до вимог ч.1 ст.549 ЦК 1963р..
Належність позивачу на праві власності 1/4 частки спірної квартири також не свідчить про фактичне прийняття нею у спадщину іншої частки квартири. До того ж в судовому засіданні позивач пояснила, що комунальні послуги за квартири нею сплачувались пропорційно належній їй на праві власності частці квартири /т.1 а.с.17-18/, що свідчить про те, що позивач не вважала себе одноосібним власником квартири, що суперечить її доводам про вступ у фактичне управління та володіння всією спірною квартирою.
За таких обставин доводи позивача про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, а тому є необґрунтованими.
Натомість фактичним управлінням та володінням спірної квартири займалась відповідач, у звязку з чим вважається такою, що фактично прийняла спадщину та реалізувала своє право на спадкування за заповітом. Фактичне прийняття спадщини відповідачем підтверджується матеріалами спадкової справи /т.1 а.с.46-55/, поясненнями свідків та сторін.
Таким чином, наявність у відповідача права на спадкування після смерті ОСОБА_3 підтверджена заповітом від 01.04.1997р., дійсність якого не скасована у передбаченому законом порядку, а право власності на 3/4 частини спірної квартири набуто у встановлений законом спосіб. У свою чергу право власності позивача на 3/4 частки спірної квартири не набуто у передбачений законом порядок, а тому не підлягає захисту у спосіб, передбачений ст.392 Цивільного кодексу України.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства при вирішенні спорів між сторонами суд не може виходити за межі позовних вимог та підстав, з яких вони заявлені. Отже з підстав зазначених у позові не вбачається обставин для визнання свідоцтва про право на спадщину на ім'я відповідача недійсним та визнання за позивачем права власності на 3/4 частки квартири, а тому ці вимоги не підлягають до задоволення.
Вимоги щодо визнання недійсною реєстрації місця проживання відповідача та її доньки у спірній квартирі позивач обґрунтовував тим, що такі дії відповідача порушували її права як власника, якому повністю належить квартира. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що 3/4 частки спірної квартири належать відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину і право власності відповідача зареєстроване у встановленому законом порядку з 02.07.2003р.. Отже на момент здійснення реєстрації (01.08.2012р.), як і до теперішнього часу, відповідач є співвласником спірної квартири, якому належить 3/4 її частки.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Таким чином, відповідач може використовувати спірну квартиру для проживання свого і членів своєї сім'ї без згоди на це позивача, яка є співвласником 1/4 частки. За таких обставин доводи позивача щодо неправомірності дій відповідача в цій частині також є необґрунтованими, а вимога про визнання відповідача такою, що не має права користування квартирою, не підлягає до задоволення.
За таких обставин, заявлений позов не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст.88 ЦПК понесені позивачем судові витрати відшкодуванню також не підлягають.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 Цивільно-процесуального кодексу України суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_9