Справа № 297/1025/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Берегівського районного суду від 26 вересня 2016 року, -

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2016 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу мотивуючи наступним. 13.02.2012 ОСОБА_1 за правилами договору приєднання (ст.ст. 633, 634 ЦК України) уклав із банком договір фінансового лізингу, який складається із Заяви про приєднання до Умов і правил надання фінансового лізингу із додатками, Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів. На підставі укладеного договору відповідач отримав від банку у платне користування автомобіль марки «Shanghai Maple», модель: SMA 7181 C81, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий седан-B, № кузова/шасі: LJU7744S37S015490, д/н НОМЕР_1, і зобовязався щомісячно сплачувати належні за договором платежі, повязані з виконанням умов лізингу з переходом права власності на автомобіль до відповідача по виконанню договору. Доти автомобіль належить позивачу.

Відповідно до п.п. 2.8.4.8.2.1., 2.8.4.8.2.4. Умов і правил надання банківських послуг, у разі настання події дефолту лізингодавець надає лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмета лізингу, а останній, якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення не усунув подію дефолту, зобовязаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за договором.

Відповідач порушив свої зобовязання за договором, спричинив виникнення боргу, який станом на 31.03.2016 склав загалом 19533,03 грн, з яких борг: по залишку вартості предмета лізингу 15963,31 грн, за винагородою за користування предметом лізингу 2128,59, грн, за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу 724,35 грн, пеня 716,78 грн.

Посилаючись на ці обставини, на передбачене договором і законом право стягнення указаної заборгованості та неустойки, позивач просив стягнути на його користь із відповідача заборгованість за договором фінансового лізингу від 13.02.2012 № MKH0A+02004641 у розмірі 19533,03 грн та покласти на нього судові витрати.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів із наступних мотивів. 13.02.2012 сторони уклали договір фінансового лізингу № MKH0A+02224641 зі строком лізингу 60 місяців, за яким лізингодавець зобовязався передати лізингоодержувачу автомобіль, а той зобовязався прийняти його та сплачувати лізингові платежі за узгодженим графіком. Предметом лізингу є автомобіль НОМЕР_2, специфікація та акт приймання-передачі якого містяться в додатку № 1 договору, а додатком № 2 визначено графік сплати лізингових платежів.

Умови укладеного договору є несправедливими та обтяжливими для споживача, обмежують його права, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору. За змістом норм ст.ст. 628, 806 ЦК України, укладений договір є змішаним і містить елементи договорів найму та купівлі-продажу транспортного засобу.

Всупереч вимогам ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 628, 799, 806 ЦК України, договір фінансового лізингу, укладений із фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, не був посвідчений нотаріально, тому правочин у силу вимог ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15. Визнання недійсним такого правочину не вимагається (ст.ст. 203, 215 ЦК України).

Договір містить несправедливі умови, ознаки яких наведені у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Несправедливими є умови:

про встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця пп. 2.8.4.3.12., 2.8.4.4.9., 2.8.4.6.3.3., 2.8.4.8.1., 2.8.4.8.2.4., 2.8.4.9.12., 2.8.4.13.3. Умов і правил надання банківських послуг (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18);

про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору п. 2.8.4.4.3. (порушення п. 4 ч. 3 ст. 18);

про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором п.п. 2.8.4.9.4., 2.8.4.9.6., 2.8.4.9.12. (порушення п. 5 ч. 3 ст. 18);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається п. 2.8.4.6.3.3. (порушення п. 6 ч. 3 ст. 18);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі п.п. 2.8.4.4.7., 2.8.4.12.2. (порушення п. 11 ч. 3 ст. 18);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору п. 2.8.4.3.3. (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18);

про встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, в незалежності від того, чи продавець (виконавець, виробник) виконає свої п. 2.8.4.4.9. (порушення п. 16 ч. 3 ст. 18).

Крім того, у договорі не враховані вимоги ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. Договір не містить умов, які б давали право лізингоодержувачу у випадку невиконання умов договору лізингодавцем розірвати договір зі своєї ініціативи та ставити питання про відшкодування шкоди, не передбачено право лізингоодержувача відмовитися від договору в разі прострочення передачі предмета лізингу понад 30 днів, вимагати при цьому повернення платежів, відшкодування збитків, тоді як ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає відповідні права. Указаними пунктами договору значно розширені права лізингодавця та звужені його обовязки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Несправедливі умовим договору підлягають визнанню недійсними, а оскільки договір є нікчемним, то він не породжує відповідних правових наслідків, тому на підставі ст. 216 ч. 1 ЦК України відповідач зобовязаний повернути позивачу всі сплачені тим за договором кошти, а саме, 152142,70 грн.

З огляду на такі мотиви, позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 13.02.2012 № MKH0A+02004641 і стягнути на свою користь з відповідача за зустрічним позовом 152142,70 грн фактично сплачених лізингових платежів.

Рішенням Берегівського районного суду від 26.09.2016 у первісному позові відмовлено, зустрічний позов задоволено: визнано недійсним договір фінансового лізингу від 13.02.2012 № MKH0A+02004641, укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1; стягнуто на користь ОСОБА_1 із ПАТ КБ «ПриватБанк» суму фактично сплачених лізингових платежів у розмірі 152142,70 грн; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» 2072,60 грн судового збору на користь держави.

ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким просить задовольнити первісний позов і відмовити в зустрічному. Сторона вказує, зокрема, на те, що договір фінансового лізингу був укладений із дотриманням вимог закону, в силу положень спеціального закону нотаріальне посвідчення цього договору не вимагалося, а права лізингоодержувача як споживача не були порушені, відповідне волевиявлення сторони здійснили вільно, узгодили всі істотні умови лізингу транспортного засобу, проти яких споживач жодних заперечень не мав і не висував. Крім того, для кваліфікації умов договору несправедливими відсутні необхідні ознаки щодо порушення принципу добросовісності при укладанні договору, спричинення істотного дисбалансу договірних прав і обовязків сторін та заподіяння шкоди споживачеві, такі факти і обставини не були доведені протилежною стороною. Банк вказує і на пропущення споживачем позовної давності за вимогою про визнання договору недійсним, що тягне необхідність відмови в зустрічному позові з цієї підстави, а також вказує на порушення майнових прав лізингодавця та невиправдані переваги для лізингоодержувача у разі визнання договору недійсним та стягнення з банку одержаних лізингових платежів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_2, яка апеляцію підтримала, ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3, який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що 13.02.2012 шляхом підписання ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавцем) і ОСОБА_1 (лізингоодержувачем) Заяви про приєднання до Умов і правил надання фінансового лізингу та Графіка лізингових платежів (додаток № 2) сторони за правилами договору приєднання (ст. 634 ЦК України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) уклали договір фінансового лізингу № MKH0A+02004641, який складається із Заяви, Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів, а 02.03.2012 підписали Специфікацію та Акт приймання-передачі (додаток № 1) (а.с. 9, 10), Свідоцтво серії САК № 464489 про реєстрацію транспортного засобу «Shanghai Maple», модель: SMA 7181 C81, рік випуску: 2007, д/н НОМЕР_1, було видано 28.02.2012 Відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 11). За умовами договору:

предмет лізингу транспортний засіб автомобіль марки «Shanghai Maple», модель: SMA 7181 C81, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий седан-B, № кузова/шасі: LJU7744S37S015490, д/н НОМЕР_1, вартістю 59690,00 грн (без ПДВ) (п.1.1.1. Заяви);

строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 (Графік лізингових платежів (п. 1.1.2. Заяви);

платежі за договором лізингу включають в себе: окремий платіж по відшкодуванню частини вартості предмета лізингу (17247,98 грн (без ПДВ)), який з урахуванням ПДВ складає 20697,58 грн, що відповідає розміру авансу (20700,00 грн), що його після прийняття лізингодавцем рішення про надання фінансового лізингу повинен був внести лізингоодержувач; щомісячний платіж у розмірі 1230,46 грн, який включає в себе у відповідних розмірах платежі з відшкодування частини вартості предмета лізингу та з винагород за користування предметом лізингу і за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу; платежі з відшкодування частини витрат лізингодавця зі страхування предмета лізингу і особистого страхування життя лізингоодержувача (п.п. 1.1.4., 1.1.7., 1.1.8., 1.3.);

загальний лізинговий платіж (включаючи ПДВ) 106017,33 грн.

Цивільні права та обовязки виникають, зокрема, з правочинів, в т.ч., з договорів; цивільні права особа здійснює, а цивільні обовязки виконує у межах, визначених договором або актами цивільного законодавства (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 12-14 ЦК України).

Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (ст. 798 ч. 1 ЦК України); договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 1); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом; до відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3).

Закон України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що:

фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу; за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 1);

відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст. 2 ч. 1);

договір лізингу має бути укладений у письмовій формі; істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону (ст. 6);

сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу (ст. 16).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ч. 1 ЦК України).

Договір фінансового лізингу, що був укладений сторонами 13.02.2012, є змішаним договором і містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу (ст. 628 ч. 2 ЦК України), що відповідає обставинам справи та визнається сторонами (ст. 61 ч. 1 ЦПК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 203 ч.ч. 1, 4 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ч. 1 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, водночас недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Оскільки договір фінансового лізингу від 13.02.2012 № MKH0A+02004641, укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1, не був посвідчений нотаріально, він є нікчемним у силу імперативних вимог закону, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15 (постанова від 16.12.2015), у справі № 6-648цс16 (постанова від 18.01.2017), апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від такої неодноразово висловленої правової позиції (ст. 214 ч. 2, ст. 360-1 ч. 1 ЦПК України).

На нікчемність договору фінансового лізингу вказував ОСОБА_1 заперечуючи первісний позов, ця обставина була ключовою підставою його зустрічного позову та знайшла підтвердження під час судового розгляду. Нікчемний правочин (договір) не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається, водночас, лізингодавець заперечує нікчемність правочину, тож із цього приводу між сторонами виник спір. Відтак, оскільки у визнанні недійсним правочину, який є нікчемним, а тому недійсним відповідно до закону, немає потреби і, власне, для цього внаслідок встановленої вже законом недійсності правочину немає підстави, належним засобом захисту відповідно до конкретних обставин справи є саме встановлення нікчемності правочину.

Предявлену ОСОБА_1 вимогу про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачених ним за договором коштів у сумі 152142,70 грн суд першої інстанції задовольнив необґрунтовано. Так, суд виходив із наданого лізингоодержувачем розрахунку (незасвідчена ксерокопія виписки банку від 28.10.2015 про погашення за кредитом), відповідно до якого він вказував на сплату по 10.04.2015 включно 16049,14 грн на погашення «тіла кредиту», 28450,46 грн на погашення «простроченого тіла кредиту» і 18065,11 грн на погашення «процентів», всього 62564,71 грн, а також на сплату 89577,99 грн «платежу по кредиту», що разом дає суму 152142,70 грн (а.с. 45, 63-64).

Однак, по-перше, ця виписка не засвідчена належним чином і тому не є документом і доказом у розумінні ст. 64 ЦПК України; по-друге, у виписці йдеться про платежі (елементи заборгованості), які не відповідають умовам, зафіксованим у договорі фінансового лізингу від 13.02.2012 № MKH0A+02004641 і не співставні з ними; по-третє, предявлена на основі цієї виписки до стягнення сума визначена некоректно, оскільки сума платежів 62564,71 грн мала б відповідати колонці «платіж по кредиту», але не відповідає їй, із чим погодилися обидві сторони в апеляційному суді, а також фактично має місце подвійне врахування одних і тих самих платежів, оскільки сума платежів 62564,71 грн додана до суми 89577,99 грн, визначеній у колонці «платіж по кредиту». Насамкінець, під час розгляду справи апеляційним судом лізингодавець надав належно засвідчену виписку з рахунку, за яким здійснювався оборот коштів за договором фінансового лізингу, де станом на 10.04.2015 зафіксована сплата ОСОБА_1 загалом 90827,99 грн усіх платежів.

Беручи до уваги, що у контексті застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину може ставитися питання про застосування двосторонньої реституції (ст. 216 ч.ч. 1, 3, 4, 5 ЦК України), йдеться про взаємні (зустрічні) розрахунки між сторонами договору, нікчемність якого встановлена. З огляду на встановлене в справі, вирішення питання про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 152142,70 грн без урахування обставин, повязаних із реальними розрахунками за договором (зясування розмірів, характеру платежів, заборгованості тощо), із поверненням одержаного в лізинг майна лізингодавцю не є можливим. Ці питання, що є взаємоповязаними, не вирішувалися судом і знаходяться за межами позовів, тому не можуть вирішуватися й апеляційним судом (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Окрім цього, для вирішення заінтересованими особами відповідних питань, у разі недосягнення згоди, в іншому судовому процесі правових перешкод немає.

Наведені вище обставини є визначальними і достатніми для часткового задоволення зустрічного позову шляхом встановлення нікчемності правочину, що виключає можливість задоволення первісного позову про стягнення богу за договором фінансового лізингу, в якому лізингодавець виходив із правомірності договору та, відповідно, з правомірності розрахунку боргу з відповідними елементами. З урахування встановленого в справі та результату вирішення зустрічного позову, питання про розрахунки між сторонами лежить в іншій площині.

ОСОБА_1 обґрунтовував свій позов також порушенням його прав як споживача фінансової послуги, вказував на несправедливість умов договору фінансового лізингу, дисбаланс прав і обовязків сторін на шкоду йому тощо, просив визнати договір недійсним із відповідних підстав. Суд першої інстанції задовольнив зустрічний позов у тому числі й із цих підстав, навів у своєму рішенні відповідне обґрунтування. Тим часом, ані зустрічний позов у цій частині, ані відповідна мотивація та рішення суду не мають підстав і не ґрунтуються на доказах.

Діючи у спірних відносинах, реалізуючи цивільні та процесуальні права, здійснюючи право на захист і виконуючи обовязок доказування на свій ризик і розсуд, вільно (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, ст. 15 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України), позивач за зустрічним позовом не надав суду першої інстанції тексту жодної з умов договору, які він вважав несправедливими, незаконними, протиправними тощо. ОСОБА_1 пославшись у заяві на певні пункти договору, водночас не навів жодного конкретного положення договору, яке вважає несправедливим, натомість, лише процитував вищезгадані норми закону. Позивач за зустрічним позовом не проаналізував змісту жодної умови договору у взаємозвязку з відповідними положеннями Закону «Про захист прав споживачів», не зазначив, які саме конкретні положення відповідних пунктів договору є несправедливими, в чому така несправедливість полягає, чим обґрунтовується та доводиться. Отже, в цій частині позов по суті не містить обґрунтування щодо конкретних фактів і обставин, відповідні доводи позову та вимога про визнання договору недійсним, що предявлялася саме з указаних підстав, ґрунтуються суто на міркуваннях сторони та недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Підстав для визнання недійсним договору внаслідок порушення прав споживача не було наведено, такі підстави не були встановлені та доведені.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув і лише процитував у відповідній частині зміст зустрічної позовної заяви. Розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обовязком (ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 15, 107, 118, 291, 292, ст. 304 ч. 1 та інші норми ЦПК України). Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін. Зазначене стосується й вказівки лізингодавця на пропущення, на його думку, лізингоодержувачем позовної давності за вимогою щодо недійсності договору, таку заяву відповідачу належить робити на стадії розгляду справи судом першої інстанції (ст. 267 ч.ч. 2, 3, 4 ЦК України), перешкод для цього лізингодавець не мав, утім, відповідну заяву не робив, тож на стадії апеляційного розгляду справи заява не може бути взята до уваги.

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову змінити, зустрічний позов задовольнити частково, встановити нікчемність договору фінансового лізингу, а в задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовити. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому в частині відмови в первісному позові, яка є вірною по суті, позаяк для задоволення цього позову суд належних підстав не мав, рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Берегівського районного суду від 26 вересня 2016 року:

у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів змінити, зустрічний позов задовольнити частково, встановити нікчемність укладеного 13 лютого 2012 року Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» із ОСОБА_1 договору фінансового лізингу № MKH0A+02004641, у задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовити;

у частині вирішення первісного позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишити без змін.

За результатом вирішення справи стягнути: з ПАТ КБ «ПриватБанк» 1157,52 грн у дохід держави; з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1673,57 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді