Справа № 364/1355/16-ц Головуючий у І інстанції Ткаченко О. В.
Провадження № 22-ц/780/2142/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 11.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц.,Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Київської області від 20 лютого 2017 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою у відповідності до норм ст. 60, 69 СК України та ст. 372 ч.2 ЦК України та просила суд провести поділ спільного сумісного майна придбаного в шлюбі, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала в шлюбі із відповідачем, під час якого сторонами було придбано вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями. Із серпня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживають, спільне господарство не ведуть, тому вважає за доцільне поділити вказане нерухоме майно.

27 січня 2017 року ОСОБА_2 подано до суду зустрічний позов, в якому зазначено, що дійсно сторонами було придбано житловий будинок із господарськими спорудами та будівлями, проте окрім будинку за час шлюбу було придбано й інші речі та автомобілі, про які ОСОБА_3 у своїх вимогах не зазначала. Тож просив суд визнати за ним право власності особистої вланості на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93 та визнати за ОСОБА_3 і залишити у її користуванні автомобіль марки «TOYOTA COROLLA» 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки «SMART» 1999 року випуску, варочну поверхню, витяжку, вбудовані кухонні меблі, 9 розеток, 3 картини, 6 світильників, 2 карнизи, 2 телевізора, ноутбук, диван, стійку для душу та душові полички.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 20 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93. Стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 4134,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності та залишено у її користуванні витяжку, два карнизи та ноутбук. Стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 640,00 грн. В решті позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, а саме визнати спірний житловий будинок його особистою власністю, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 подано до суду заперечення на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судом першої інстанції виконано всі вимоги цивільного судочинства, вирішив спір відповідно до закону, повно і всебічно зясував обставини справи, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні у зв"язку з чим просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися до зали судового засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 14 січня 2006 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БК № 016501. (а.с.15)

Від шлюбу мають сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БК № 055103. (а.с.16)

Під час шлюбу сторонами було придбано житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93 та рішенням третейського суду від 15 листопада 2007 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.07.2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_6 продав житловий будинок під № 93 по вул. Поліській, в смт. Володарка, Київської області. (а.с.53-56)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 27.09.2016 року, право власності на будинок, що розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93, зареєстровано за ОСОБА_2 03.09.2008 року. (а.с.45,46)

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи первісний позов шляхом поділу майна та визнання за кожним із сторін по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями права власності, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що спірний будинок було придбано під час шлюбу, внаслідок чого він належить до спільної сумісної власності подружжя та підлягає рівному поділу.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується виходячи з наступного.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

У статті 61 СК України зазначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту.

Згідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу

Відповідно до ст.ст. 70, 71 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 14 січня 2006 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БК № 016501 (а.с.15).

Рішенням третейського суду від 15 листопада 2007 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.07.2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_6 продав житловий будинок під № 93 по вул. Поліській, в смт. Володарка, Київської області, тобто придбаний сторонами під час шлюбу (а.с.53-56).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 27.09.2016 року, право власності на будинок, що розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Поліська, 93, зареєстровано за ОСОБА_2 03.09.2008 року (а.с.62-63).

Наполягаючи на своїх доводах, апелянт вказує, що єдиним джерелом доходів їхньої сімї була лише його заробітна плата, за рахунок якої неможливо було придбати спірний будинок, чим підтверджується факт придбання будинку за подаровані кошти його батьків.

Проте колегія суддів не може прийняти до уваги дані посилання, оскільки вони не підтверджені належними доказами та суперечать вимогам статті 368 ЦК України.

Що стосується визнання права власності за ОСОБА_3 на витяжку, ноутбук та два карнизи, колегія суддів вважає правомірним, оскільки дане майно було предметом позовних вимог ОСОБА_2 та не заперечувалися позивачкою у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі про повернення йому сплати судового збору за подачу зустрічного позову з підстав документально підтверджених пільг також не підлягають до задоволення, оскільки вказані кошти судового збору були стягнені рішенням з ОСОБА_3 на його користь згідно ст. 88 ЦПК України.

Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна» вказує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Враховуючи вищевикладене та норми ст. 60 ЦПК України судом ухвалено правомірне рішення, оскільки ОСОБА_2 не надано достатніх та належних доказів того, що майно, на яке він просить визнати право власності за ОСОБА_3 належить сторонам на праві власності та не доведено, що спірний будинок не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищезазначеного та оцінюючи встановлені обставини та докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про неналежність і недопустимість доказів, на які посилається апелянт, як на підставу для скасування рішення суду.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи викладені в апеляційній скарзі такими що не спростовують висновків викладених в рішенні суду.

Керуючись ст. 368 ч.3 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 10, 60, 212-214, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_7