Справа № 226/1717/16-ц
Провадження 2/226/15/2017
і м е н е м У к р а ї н и
31 січня 2017 року м. Мирноград
Димитровський мiський суд Донецької областi у складi:
головуючого судді Коваленко Т.О.,
за участі секретаря Трифонової І.О.,
учасники судового процесу:
позивач ОСОБА_1.(відсутній),
представник позивача ОСОБА_2,
представник відповідача Попов С.Г.,
представники третіх осіб відсутні,
розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в місті Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення вихідної допомоги та інших належних звільненому працівникові сум та моральної шкоди,
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з*явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги позивача підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що порушують його права та законі інтереси. На думку відповідача позов не підлягає задоволенню. Позивача було прийнято на роботу 27.11.2014 року, виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності була здійснена у повній відповідності до вимог ст.24 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». У зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю вищезазначених позовних вимог підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України відсутні. Право на відшкодування моральної шкоди могло виникнути у позивача у разі обґрунтованості інших позовних вимог, що могло підтвердити порушення прав позивача зі сторони відповідача. Але, позивачем не доведено, що відповідач спричинив йому якусь моральну шкоду. Тому просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Вислухавши учасників процесу, дослідивши надані суду докази, суд вважає встановленими у даному судовому провадженні наступні обставини.
Позивач ОСОБА_1, за даними трудової книжки серії НОМЕР_1, працював у вугільній галузі у періоди: з 26.06.1992 року по 24.10.1997 року у якості учня гірника підземного з повним робочим днем у шахті, гірника підземного 2 розряду з повним робочим днем в шахті, учня гірника підземного очисного вибою, гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем в шахті на шахті «Красноармійська-Західна № 1» в/о «Красноармійськвугілля»; з 24.11.1997 року по 05.05.2005 року - у якості гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті, гірничомонтажника підземного 5 розряду з повним робочим днем у шахті у ДХК «Краснолиманська»; з 05.05.2005 року по 23.09.2007 року - у якості гірничомонтажника підземного 4 розряду з повним робочим днем у шахті, гірника підземного очисного вибою 4 розряду з повним робочим днем у шахті, гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті у ВАТ «Вугільна компанія «Шахта «Красноармійська-Західна № 1»; з 02.10.2007 року - у ТОВ «Краснолиманське у якості гірника підземного очисного забою 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, гірника підземного очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті. Дані про звільнення позивача з цього підприємства, у його трудовій книжці, відсутні (а.с. 9-10). За даними трудової книжки серії НОМЕР_2, яка також заповнена на ім*я позивача, у період з 27.11.2014 року по 17.03.2016 року він працював у якості гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», після чого був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію вперше відповідно до ст. 38 КЗпГІ України (а.с. 12). Крім того, ці відомості підтверджені відповідними довідками: ПАТ «ШУ «Покровське» від 5 червня та 2 грудня 2013 року №№ 614 і 1196 відповідно, ДП «ВК «Краснолиманська» від 26 червня 2013 року № 417 арх та 21 квітня 2016 року № 64. Довідкою, виданою ТОВ «Краснолиманське» № 2 у січні 2014 року, підтверджено стаж роботи позивача ОСОБА_1 на даному підприємстві у період з 2 жовтня 2007 року до січня 2014 року (а.с. 21-25).
У період роботи на підприємстві відповідача ДП «ВК «Краснолиманська», позивач ОСОБА_1 перебував на лікарняних у період з 7 по 15 квітня 2015 року на підставі листка непрацездатності серії АГУ № 373167, а у період з 17 лютого по 17 березня 2016 року - на підставі листків непрацездатності серії АГУ № 823029 та АГТ № 748343. За період тимчасової непрацездатності з 7 по 15 квітня 2015 року позивачу нараховувалась допомога за 3 дні тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства у розмірі 937,08 грн., а за 2 дні у розмірі 624,72 грн. - за рахунок коштів ФСС. За період тимчасової непрацездатності з 17 лютого по 17 березня 2016 року позивачу нараховувалась допомога за 5 днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства у розмірі 1214,40 грн., а за 25 днів у розмірі 4887,95 грн. - за рахунок коштів ФСС. Допомога за період тимчасової непрацездатності нараховувалась із розрахунку 50% (Страховий стаж до 3-х років), що підтверджується довідкою ДП «ВК «Краснолиманська» від 19 грудня 2016 року № 1357 (а.с. 133).
Питання оплати допомоги при тимчасовій непрацездатності працівника врегульовані Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV (надалі ЗУ), Порядком оплати перших п*яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов*язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 6 травня 2001 року № 439 (надалі Порядок № 439), Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов*язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 26 вересня 2001 року № 1266 (надалі Порядок № 1266), Порядком фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 грудня 2010 року N 26 (надалі Порядок № 26).
За змістом статей 22 та 24 ЗУ допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання, у тому рахунку, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах: 1) 50 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж до трьох років; 2) 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від трьох до п'яти років; 3) 70 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від п'яти до восьми років; 4) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років.
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, основним документом про трудову діяльність працівника, є його трудова книжка. Як встановлено у судовому засіданні, у позивача наявні дві трудові книжки: серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2. Трудова книжка серії НОМЕР_1, за актом прийому-передачі трудової книжки, була передана позивачу 24 грудня 2015 року саме працівником відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» в особі ОСОБА_5 (а.с. 11). Крім відсутності запису про звільнення позивача з останнього місця роботи, зазначеного у цій книжці - ТОВ «Краснолиманське», в іншій частині відомості, внесені до цієї трудової книжки відповідають вимогам, наведеної вище Інструкції, а відсутність запису про звільнення позивача з ТОВ «Кранолиманське», не може бути підставою для визнання недійсними записів про періоди його роботи в інших підприємствах, зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_1 і не врахування цих даних для визначення його страхового стажу. А, відтак, дії відповідача при визначенні розміру допомоги позивачу по тимчасовій непрацездатності у зв*язку із хворобою за період з 17 лютого по 17 березня 2016 року у розмірі 50 %, як особі, що має страховий стаж менше 3-х років не відповідають вимогам законодавства і призвели до недонарахування, як самим підприємством відповідача, так і Фондом соціального страхування, який керувався відомостями, повідомленими у листку непрацездатності, відповідачем, допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 50%, оскільки страховий стаж позивача на час перебування його на лікарняному, у зазначений період, становив більше ніж 8 років.
За шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обов'язків, визначених Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», як визначено у статті 15 цього Закону, відповідальність несе саме роботодавець, тому саме з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» позивач ОСОБА_1 мав право на отримання не донарахованої допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 50% від середньої заробітної плати позивача, обрахованої відповідно до Порядку № 1266 в сумі 6102,35 гривні, що відповідає розрахунку відповідача у довідці від 19 грудня 2016 року № 1357 (а.с. 133), на спростування якого стороною позивачів будь-яких даних не надано. Представник позивача на обрахування розміру середньої заробітної плати позивача для отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності навів Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, але, враховуючи наявність спеціального нормативного акту (Порядку № 1266), суд вважає Порядок від 8 лютого 1995 року № 100 таким, що не розповсюджується на зазначену категорію правовідносин.
Оскільки відомостей на підтвердження наявності даних у відповідача про страховий стаж позивача у квітні 2015 року суду не надано, суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування допомоги у розмірі 100% по тимчасовій непрацездатності за лікарняним листом у квітні 2015 року.
За умовами пункту 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року, зміст якого у повній мірі відтворено також і у пункті 8.10. Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с. 120-132), працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і ін.) (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на Підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: для чоловіків: 10 років - одного середньомісячного заробітку, 15 років - двох середньомісячних заробітків, 20 років - трьох середньомісячних заробітків.
Враховуючи надані позивачем ОСОБА_1 відповідачу ДП «ВК «Краснолиманська» до заяви про звільнення від 12 березня 2016 року документи, що у повній мірі підтверджували його трудовий стаж у вугільній промисловості більш ніж 20 років поспіль, який також був врахований при призначенні позивачу пенсії УПФУ в місті Мирнограді у 2014 році, і які у повній мірі підтвердили відсутність звільнення позивача раніше у зв*язку з виходом на пенсію, що є підставою для відмови у виплаті одноразової допомоги на підставі абзацу четвертого пункту 8.10. Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська», суд вважає, що відповідач повинен був виплатити позивачу одноразову допомогу у розмірі його трьох середньомісячних заробітків, оскільки позивач мав право на пенсію за віком, після чого вперше звільнявся з підприємства відповідача з підстав не пов*язаних з порушенням законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки, при цьому раніше з будь-якого підприємства не звільнявся у зв*язку з виходом на пенсію.
Суд не приймає до уваги позицію представника відповідача у цій частині, що позивач стаж у вугільній промисловості мав лише 1 рік 4 місяці, оскільки дана позиція спростовується наданими суду доказами, а також не приймає посилання представника позивача про обов*язок застосування відповідачем при визначенні стажу роботи позивача на підставі Положення про порядок виплати винагороди за вислугу років працівникам ДП «ВК «Краснолиманська», оскільки застосування зазначеного положення Колективним договором ДП «ВК «Краснолиманська» передбачено лише для цілей, визначених у пункті 6.11. зазначеного Колективного договору.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому суд вважає, що позивач мав право на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем розрахункових сум з часу звільнення позивача з підприємства відповідача до розгляду справи судом, оскільки, незважаючи на те, що позивач на час звільнення не працював, вимогу про здійснення виплати одноразової допомоги у зв*язку з виходом на пенсію пред*явив у заяві про звільнення від 12 березня 2016 року.
Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов*язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов*язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення.
Згідно статті 2371 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом частини першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Суд вважає, що діями відповідача, які виразились у затримці виплати особі належних йому сум протягом декількох місяців, у зв*язку з чим особа, яка єдиною у сім*ї забезпечувала утримання непрацюючої дружини та неповнолітнього сина, була змушена здійснювати додаткові зусилля по зверненню до відповідача та суду для захисту свого порушеного права, позивачу дійсно спричинені моральні страждання, але, враховуючи, суму отримуваної позивачем пенсії, стану його здоров*я, розмір моральної шкоди, заявлений позивачем суд вважає необґрунтовано завищеним. З урахуванням тривалості невиплати позивачу належних при розрахунку сум, суд вважає моральну шкоду у розмірі 600 гривень, саме тим відповідником отриманим позивачем моральним стражданням внаслідок порушення відповідачем прав позивача при його звільненні.
За умовами статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Оскільки допомога при тимчасовій непрацездатності працівника, одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами та компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як визначено у підпунктах 3.2-3.3, 3.6 та 3.9 пункту 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 не належить до фонду оплати праці, суд не може у даному випадку застосовувати положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України про право необмеженого часом на звернення до суду за захистом порушеного права.
При зверненні до суду зазначений законодавством тримісячний строк на звернення позивачем був порушений.
При вирішенні питання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду за захистом свого права, суд виходить з того, що поважними можуть бути визнані причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення дій, пов'язаних з поданням до суду заяви про захист свого порушеного права.
Суду надані у підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду дані про лікування позивача у періоди: з 19 квітня по 11 травня 2016 року - амбулаторно (а.с. 43-44), з 11 по 20 травня 2016 року - у денному стаціонарі (а.с. 45), з 21 червня по 4 липня 2016 року - у стаціонарі (а.с. 46), з 6 по 28 липня 2016 року - амбулаторно (а.с. 48), з 9 по 19 серпня 2016 року - у стаціонарі (а.с. 49), з 22 серпня по 6 вересня 2016 року - амбулаторно (а.с. 50), з 8 по 24 вересня 2016 року - у стаціонарі (а.с. 52). Заява до суду позивачем подана 12 жовтня 2016 року.
Враховуючи, що позивач про порушення свого права знав при звільненні з підприємства відповідача, маючи на руках у письмовому вигляді дані про вид та розміри нарахованих сум та здійснені відрахування за березень місяць 2016 року (табуляграму) (а.с. 57, оборотна сторона), не надав суду даних у підтвердження об*єктивної неможливості подати ним позов у періоди з 18 березня по 19 квітня, з 21 травня по 21 червня, з 29 липня по 9 серпня та з 25 вересня по 12 жовтня 2016 року, при цьому мав можливість захищати свої інтереси у судових процесах з ТОВ «Краснолиманське» у період часу з 21 січня по 19 вересня 2016 року, про що заявив представник третьої особи ТОВ «Краснолиманське» у своїх письмових запереченнях (а.с. 152, оборотна сторона), суд не знаходить підстав для поновлення позивачу ОСОБА_1 пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушеного права відповідачем ДП «ВК «Краснолиманське», у зв*язку з чим, через пропуск визначеного статтею 233 Кодексу законів про працю України строку звернення до суду, у задоволенні заявлених вимог позивачу, вважає необхідним відмовити.
Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, що також визначено в абзаці шостому пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, підстави, визначені частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, для вирішення питання про розподіл судових витрат, відсутні.
На підставі ст.ст. 38, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 22, 24, 31, 34 Закону України «Про загальнообов*язкове державне соціальне страхування», Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 88, 130, 209, 212-215 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення вихідної допомоги та інших належних звільненому працівникові сум та моральної шкоди ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Т.О. Коваленко