Ухвала

іменем україни

24 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко ТетянаІванівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 8 листопада 2012 року між нею та її чоловіком ОСОБА_5 було укладено договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Проте укладаючи договір, вона помилялася щодо його правової природи, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за яким відповідач буде довічно утримувати її та піклуватися про неї, оскільки вона є інвалідом першої групи та потребує постійної сторонньої допомоги. У 2014 році вона перенесла операцію, після якої її стан здоров'я став тяжким, відповідач перестав доглядати за нею, вона стала скаржитися на його поведінку, на що відповідач почав її виганяти з квартири, при цьому повідомив, що квартира вже їй не належить. Після цього вона знайшла документи та їй стало відомо про те, що вона уклала договір дарування, а не договір довічного утримання.

Позивач зазначала, що вона не бажала дарувати квартиру чоловіку, оскільки це її єдине житло. Волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належної квартири у неї не було.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір дарування від 8 листопада 2012 року, укладений між нею та відповідачем, з підстав передбачених ст. ст. 229, 717 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 8 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину має істотне значення, крім випадків, встановлених законом.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та встановивши відсутність у ОСОБА_4 під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного ОСОБА_5, наявність у позивача мети передачі майна за умови вчинення на її користь дій з догляду за нею і утримання, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України для визнання оспорюваного договору недійсним.

Такий висновок судів ґрунтується на правильно встановлених у справі обставинах та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік

Колегія суддів: