Справа № 639/8246/16-ц
Провадження № 2 /639/454/17
06 лютого 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гаврилюк С.М.,
при секретарі судового засідання Макушенко Т.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди,
встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Пунктом 2.1. Договору передбачений кошторис вартості будівельних робіт, який є невідємною частиною Договору. На заяву позивача надати йому кошторис на виконання будівельних робіт, відповідач ніяким чином не відреагував, кошторис не надав. Роботи в термін визначений сторонами до 21 вересня 2015 року ОСОБА_2 не виконав. Згідно п. 3.3. Договору відповідач по закінченню робіт зобовязаний надати позивачу ОСОБА_3 прийому- передачі з інформацією про виконані роботи та витрачені матеріали, однак ОСОБА_2 належним чином роботи не виконав, ОСОБА_4 прийому-передачі не надав.
У звязку із переліченими неправомірними діями зі сторони відповідача позивач зазнала значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях і хвилюваннях. У звязку з цією ситуацією, позивач відчула себе ошуканою, що негативно позначилося на її психічному стані, змусило її сильно нервувати і перейматися. Грошове відшкодування моральної шкоди позивач визначає у розмірі 5000,00 грн.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та день судового засідання повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, однак судові повістки від нього неодноразово повертались до суду за закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.
Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. У звязку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява) вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.
Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В розписці від 05.09.15 зазначено, що ОСОБА_2 взяв передплату в розмірі 840 грн за невиконані роботи відповідно договору 5039, який було складено 23 червня 2015 та підпис без зазначення ПІБ. Нижче в цій же розписці написано, що у присутності ОСОБА_5, підпис, ОСОБА_2 18-00 20-00 зобовязується перевірити виконану роботу. Ще нижче зроблено відмітку: дах, початок робіт 5.09 1 майстер, 11.09 інший майстер (а.с. 8).
На зворотній стороні Договору написано рукою розписку від 11.09.15, в якій зазначено наступне: початок робіт 27.08.2015, кінець робіт (записано без дати). 16.09.15 по 21.09.15 зобовязуюсь виконати штукатурні роботи фасаду в повному обсязі. ОСОБА_2 , підпис (а.с. 7).
Відповідно до статей 58, 59, 60 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Так, у суду відсутні підстави вважати вказані розписки належним доказом, оскільки вони не оформлені належним чином, а саме: у розписці від 05.09.2015 не зазначено від кого ОСОБА_2 отримав передплату в розмірі 840 грн та взагалі яким чином вказана передплата стосується предмета доказування, оскільки зазначено, що вказана передплата отримана за договором 5039, який складено 23.07.2015, який не є предметом судового розгляду, оскільки договір між сторонами було складено 29.07.2015 року.
Окрім того, п.п.б п. 3.2 Договору не містить конкретних відомостей щодо суми коштів , внесених замовником в якості остаточного розрахунку, оскільки зазначено: "4840 внесено тисяча грн., видано п"ятсот грн., видано 2500 грн. "
Позивач 03.10.2015 зверталася до відповідача з заявою щодо надання кошторису на виконання комплексних ремонтно-будівельних робіт менеджером-замірщиком ОСОБА_2 за договором № 5039 від 29.07.2015, адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 9). Проте, відповіді на вказану заяву ОСОБА_1 не отримала, як і відповіді на претензію, з якою позивач звернулася 06.07.2016 до керівника компанії «ОСОБА_6 вікна-двері» ОСОБА_4 з вимогою надати їй додаток № 1 до Договору № 5039 від 29.07.2015 та акт прийому-передачі (а.с. 12).
За своєю природою вказаний договір є договором будівельного підряду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобовязується збудувати і здати у встановлений строк обєкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобовязується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обовязок не покладається на підрядника, прийняти обєкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно повязаних з місцезнаходженням об'єкта.
Відповідно до ч. 1 ст. 877 ЦК України підрядник зобовязаний здійснювати будівництво та повязані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобовязаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.
Згідно ч. 4 ст. 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого обєкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.
За правилами ч. 2 ст. 881 ЦК України недоліки робіт або використовуваного для робіт матеріалу, допущені з вини підрядника (або субпідрядника), мають бути усунені підрядником за його рахунок.
Відповідно до положень ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Підрядник відповідає за недоліки збудованого обєкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини (ч. 1 ст. 883 ЦК України).
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання майнової шкоди втілено у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Стаття 1166 ЦК України регулює загальні підстави відповідальності за завдання шкоди. Підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). В науці цивільного права акт завдання шкоди прийнято в процесі теоретичного аналізу розмежовувати на складові елементи (елементи складу цивільного правопорушення), до яких належать: а) протиправна поведінка завдавача шкоди; б) настання шкоди; в) причинний зв'язок між двома першими елементами; в) вина завдавача шкоди.
Протиправність поведінки в цивільних правовідносинах має дві форми: дія та бездіяльність. Протиправність означає будь-яке порушення чужого суб'єктивного (в даному випадку) абсолютного права. Деліктна відповідальність спирається на так званий принцип генерального делікту, відповідно до якого будь-кому заборонено завдавати шкоду майну або особистості будь-кого, і будь-яке завдання шкоди іншому є протиправним, якщо особа не була уповноважена завдавати шкоду.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) применшення нематеріального блага (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності. За загальним правилом ст. 1166 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.
Із правила повного відшкодування завданої шкоди ЦК України встановлює виняток. Так ст. 1193 Кодексу допускає зменшення розміру відшкодування з урахуванням грубої необережності самого потерпілого, а також матеріального становища фізичної особи завдавача шкоди, крім випадків, коли шкоду завдано вчиненням злочину.
Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода повинна бути об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази та пояснення ОСОБА_1, суд вважає, що позивачем не доведено порушення її прав відповідачем. Так , в зазначеному договорі № 5093 від 29.07.2015 не вказано термін, у який ремонтно-будівельні роботи повинні бути виконаними, оскільки в п. 4.1 Договору не заповнено протягом скількох робочих днів виконавець зобовязується виконати комплекс ремонтно-будівельних робіт (а.с. 6-7). Окрім того, суду не надано як належних доказів щодо сплати позивачем коштів за виконання робіт, так і доказів, що виконання робіт розпочато, їх виконано частково, повністю або взагалі не виконано, не надано будь-яких актів приймання виконаних робіт, а також щодо складання проектно-кошторисної документації.
Крім того, позивач вважає, що сторони визначили термін виконня робіт до 21 вересня 2015 року, у звязку з чим відповідач прострочив виконання робіт та з нього необхідно стягнути пеню за кожний день прострочення у розмірі 0,1% від суми ремонтно-будівельних робіт, починаючи з 22.09.2015. В обгрунтування вказаних обставин позивачка посилається на відомості, що зазначені на зворотній стороні Договору . А саме: ОСОБА_2 зобов'язується до 21.09.2015 виконати штукатурні роботи фасаду в повному обсязі.
У суду відсутні підстави вважати , що таким чином сторонами обумовлено строки виконання робіт, оскільки п. 5.2 Договору зазначено, що всі зміни та доповнення до цього договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони оформлені в письмову вигляді та підписані обома сторонами (а.с. 7). Однак, вказані доповнення на зворотній стороні Договору підписані лише однією стороною договору (ОСОБА_4Б.)
Відповідно до положень ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав та законних інтересів.
Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Зазначений перелік дій, внаслідок яких особа може зазнавати моральної шкоди, безперечно не є виключним та не перелічує всі випадки, коли особі завдається моральна шкода. Отже, правильним є визначення моральної шкоди, яке надається п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Відповідно до п. 23 Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має грунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.
Стаття 1167 ЦК встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача. При цьому треба враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить та інші обставини.
Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивач визначає її розмір у сумі 5000 грн, зазначивши, що у звязку з ситуацією, яка склалася з відповідачем, ОСОБА_1 відчула себе ошуканою, що негативно позначилося на її психічному стані, змусило сильно нервувати та перейматися, при цьому жодних доказів на підтвердження її моральних чи фізичних страждань чи інші негативних явищ не надала.
З огляду на вищевикладене суд відмовляє у задоволенні позову за його недоведеністю.
Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 23, 837, 875, 877, 879, 881, 882, 1166, 1167, 1193 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1195 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М.Гаврилюк