Справа № 595/351/17
Номер рядка звіту 26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Содоморою Р.О.,

при секретарі Мартинюк М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з вимогою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення борг у сумі 29062,50 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено усний договір, згідно якого позивач перевів на картку відповідача грошові кошти на загальну суму 33372,50 грн., які ОСОБА_2 зобов'язувався повернути 29 листопада 2016 року, проте своє зобов'язання не виконав. 30 листопада 2016 року ОСОБА_2 дав позивачу боргову розписку на суму 33372,50 грн., які зобов'язався повернути в повному обсязі протягом грудня 2016 року - січня 2017 року. Станом на день пред'явлення позову відповідач зобов'язаний повернути 29062,50 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення суми боргу на які ОСОБА_2 не реагував.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що між ним та відповідачем було укладено усний договір, згідно якого він переказав на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 33372,50 грн., які останній зобов'язався повернути 29 листопада 2016 року. Однак, у встановлений строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, проте дав боргову розписку, що протягом грудня 2016 року - січня 2017 року ним рівними частинами буде сплачуватись зазначена заборгованість. Враховуючи, що ОСОБА_2, не виконував взяті на себе зобов'язання, на його ім'я було направлено претензії від 10.01.2017 та 18.01.2017 року, проте грошові кошти відповідач не повернув. Просить позов задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, та пояснили, що він дійсно отримав від позивача грошові кошти, які зобов'язувався повернути згідно даної розписки протягом грудня 2016 року - січня 2017 року. Проте, повернути всю суму боргу не зміг, а повернув його частину в сумі 5005 грн.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він був присутній при написанні ОСОБА_2 боргової розписки, та підтвердив обставини викладені в позовній заяві.

Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33372,50 грн., які зобов'язувався

повернути протягом грудня 2016 року - січня 2017 року.

Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, наданою ОСОБА_2 30 листопада 2016 року.

Крім того, факт отримання коштів від позивача підтверджує сам відповідач.

Таким чином, даючи згоду на отримання грошових коштів згідно договору позики, відповідач взяв на себе обов'язок щодо своєчасного та належного повернення грошових коштів.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

При цьому, ч. 2 даної статті ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що відповідно п. 2.1 ст. 11 ЦК України між сторонами склалися цивільні правовідносини, які згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вимогами ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, ч.3 даної статті ЦК України встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи позивач 06.01.2017 року та повторно 16.01.2017 року звертався до відповідача із претензією, щодо повернення боргу.

Як встановлено в судовому засіданні на момент звернення позивача до суду заборгованість відповідача становила 29062,50 грн.

Крім того, згідно квитанції № 073 від 14.12.2016 року та квитанції № 0742-5007-3765-0708 від 12.01.2017 року відповідач перерахував на ім'я позивача грошові кошти в сумі 5005 грн.

Дані обставини визнаються сторонами, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Враховуючи положення глави 71 ЦК України, яка регулює правовідносини які виникають між сторонами на підставі договору позики, правила укладання договорів позики, також зобов'язання, які виникають між сторонами після укладення такого правочину, суд вважає, що у діях відповідача наявна протиправність дій, та причинний зв'язок з порушенням прав та законних інтересів позивача, про що зазначено вище, а тому факт порушення його прав є доведеним.

Таким чином, на підставі відсутності доказів повного повернення грошових коштів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В даному випадку до таких судових витрат відноситься сплачений позивачем судовий збір, що підтверджується квитанцією № 96 від 20.02.2017 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.509,529,611,1046, 1047, 1049,1050 Цивільного кодексу України, ст. ст.10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Cтягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 24057(двадцять чотири тисячі п'ятдесят сім) грн. 50 коп.

Cтягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Бучацький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Р. О. Содомора