Справа № 357/6529/16-ц Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/370/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 29 01.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.,

секретар: Бобко О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре», ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про відшкодування шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_2 через звернулася в суд із позовом до ТДВ «Страхова компанія «Київ Ре», ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

В обгрунтування своїх вимог зазначала, що 28 червня 2015 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем Фольксваген д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Першотравневій в м. Біла Церква, порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 8.7.3 (е) ПДР України та здійснив зіткнення з автобусом Мерседес д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 належний їй автомобіль Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження та відповідно до звіту № 207 від 18 серпня 2015 року розмір завданого їй збитку становить 35 160,07 грн.

21 березня 2015 року між відповідачами по справі було укладено договір № АЕ/2667517 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Посилаючись на відмову страхової компанії у виплаті страхового відшкодування, позивач просила суд стягнути з ТДВ «Страхова компанія «Київ Ре» на її користь: 34 660,07 грн. страхового відшкодування; 1 350 грн. витрат по визначенню вартості матеріального збитку автомобіля внаслідок ДТП; 6 552,01 грн. пені за прострочення виплати страхового відшкодування; 1 751,69 грн. інфляційного збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування; 467,20 грн. відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 500 грн. франшизи, встановленої полісом №АЕ/2667517. А також стягнути пропорційно з ТДВ «Страхова компанія «Київ Ре» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 000 грн. судових витрат за оплату правової допомоги та 551,21 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 вересня 2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінального злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в зв'язку з примиренням із потерпілою (а.с. 12).

Відповідно до вказаної ухвали, 28 червня 2015 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем Фольксваген д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Першотравневій в м. Біла Церква, порушив вимоги п.п. 2.3 (б), п. 8.7.3 (е) ПДР України та допустив зіткнення з автобусом Мерседес д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, внаслідок чого пасажир автобуса ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження.

Відповідно до звіту № 207 про визначення вартості матеріального збитку, проведеного 18 серпня 2015 року ФОП ОСОБА_7, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу Мерседес д.н.з. НОМЕР_2, станом на 18.08.2015 року складає 35 160,07 грн (а.с. 18 - 21).

Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/2667517 від 21 березня 2015 року, страхувальником ОСОБА_4 було застраховано транспортний засіб Фольксваген д.н.з. НОМЕР_1 в ТДВ «Страхова компанія «Київ Ре» (а.с. 11).

26. жовтня 2015 року позивач звернулась до ТДВ «Страхова компанія «Київ Ре» і із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 13), а 22 грудня 2015 року подала заяву про страхове відшкодування (а.с. 53).

Листом № 1789 від 25 грудня 2015 року страховою компанією повідомлено ОСОБА_2 про відсутність підстав для відшкодування заподіяної їй шкоди з посиланням на ст.ст. 33, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки на момент огляду автомобіля представником страхової компанії, транспортний засіб Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 був відновлений (а.с. 54).

В матеріалах справи міститься копія довіреності ОСОБА_5 від 10 червня 2011 року на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з правом розпорядження та користування автомобілем автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 строком дії на три роки, а також копія довіреності ОСОБА_5 від 10.11.2015 року, якою уповноважено ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на продаж по ціні та на умовах за власним розсудом належного їй автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 40).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що під час дорожньо-транспортної пригоди власником автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 була ОСОБА_5, будь-якої діючої довіреності чи договору оренди з правом користування вказаним автомобілем у позивача не було.

01 червня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказаний транспортний засіб Мерседес д.н.з. НОМЕР_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 106).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України закріплено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Так, стаття 1 Закону № 1961-IV визначає, що потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу, а власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 вказаного Закону).

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що правом на відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, наділені фізичні та юридичні особи, яким завдано майнової шкоди, у тому числі власники та володільці (користувачі) майна на відповідній правовій підставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

На підставі того, що на час завдання матеріальної шкоди, тобто на момент дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_2 позивач не була його власником, а також не була наділена у встановленому законом порядку правом користування автомобілем та за відсутності відомостей про те, що саме їй було завдано шкоди і вона понесла витрати на ремонт автомобіля, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову..

Доводи апеляційної скарги щодо того, що для задоволення позовних вимог достатньо факту правомірного володіння позивачем майном в момент заподіяння шкоди, оцінюються колегією суддів критично, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді О.М. Данілов

Є.М. Суханова