АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1834/17 Справа № 185/7043/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Дніпро

06 квітня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, про визнання довіреності та договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, про визнання довіреності та договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона була власницею домоволодіння № 34 по вул. Горького с. Вербки Павлоградського району Дніпропетровської області. Договором дарування житлового будинку, укладеного та посвідченого 28 грудня 2004 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори відповідач ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від позивачки подарила відповідачеві ОСОБА_6 вищезазначений житловий будинок. Довіреність від імені позивача та договір дарування позивач вважає недійсними у звязку із тим, що на час видачі довіреності ст.245 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та ст.40 Закону України «Про нотаріат» не дозволяла видавати довіреності на розпорядження нерухомим майном, оскільки такі довіреності можливо було посвідчити лише нотаріально, саму довіреність вважає недійсною ще й тому, що відповідач ОСОБА_4, будучи дружиною відповідача ОСОБА_3, не мала права вчиняти дії на його користь, тобто укладати від імені позивача договір дарування на користь свого чоловіка. Договір дарування позивач вважає недійсним, оскільки він вчинений під впливом тяжкої обставини згідно із ст.233 ЦК України. Договір дарування було укладено на підставі довіреності на розпорядження майном, яке є єдиним її місцем проживання. Жодного іншого місця проживання чи житла на праві власності позивач не має. На момент укладення договору дарування позивач була людиною похилого віку, досягла 65 років, страждала на низку важких захворювань, перенесла інсульт. Договір було укладено в той час, коли позивач відчувала стрес після смерті двох близьких людей чоловіка та онуки, у звязку із чим почувала себе пригніченою та одинокою. Договір дарування та довіреність щодо представництва інтересів позивача було укладено на вкрай невигідних для неї умовах під впливом значних тяжких обставин, що не відповідало її внутрішній волі (передача майна в обмін на допомогу та догляд) (а.с.3-6).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, про визнання довіреності та договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину задоволені.

Визнано недійсною довіреність, видану від імені ОСОБА_2 на ОСОБА_4 секретарем виконкому Вербківської сільської ради Павлоградського району 21.12.2004 року за реєстром № 311 та посвідчену 10.12.2004 року.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з належними господарськими та побутовими спорудами (домоволодіння) за адресою Дніпропетровська область, Павлоградський район, с. Вербки, вул. Горького, 34, укладений 28 грудня 2004 року та посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори, який було укладено між ОСОБА_4, яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з належними господарськими та побутовими спорудами (домоволодіння) за адресою Дніпропетровська область, Павлоградський район, с. Вербки, вул. Горького, 34. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.82-85).

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.89-91).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_7 позивачу належало домоволодіння №34 по вул. Горького с. Вербки Павлоградського району Дніпропетровської області, яке є єдиним постійним місцем проживання позивача, іншого нерухомого майна за нею не значиться (а. с. 9, 10, 18).

У відповідності до довіреності, виданої позивачем 21 грудня 2004 року та посвідченої секретарем Вербківської сільської ОСОБА_2 Павлоградського району 10 грудня 2004 року, позивач уповноважила ОСОБА_4 подарувати від її імені ОСОБА_6 домоволодіння №34 по вул. Горького с. Вербки Павлоградського району Дніпропетровської області (а.с.67).

На підставі зазначеної довіреності 28 грудня 2004 року було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від позивачки подарувала відповідачеві ОСОБА_6 вищезазначений житловий будинок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що довіреність видана від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4, посвідчена 10.12.2004 року секретарем виконкому Вербківської сільської ради Павлоградського району 21.12.2004 року за реєстром № 311, не відповідає вимогам ст.245 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин), Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Також, суд 1 інстанції виходив із того, що, окрім вищезазначених порушень при посвідченні довіреності, спірні правочини були вчинені позивачкою під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК України), оскільки на момент їх укладення позивачці виповнилося 65 років, вона страждала на низку захворювань, потребувала піклування через втрату двох її близьких родичів, і фактично була позбавлена права власності щодо свого єдиного нерухомого майна, яке є її єдиним місцем проживання, де вона й продовжую проживати по теперішній час (а.с.17,19,20,21,22).

Встановивши вищевказані обставини, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання правочинів недійсними.

Врахувавши зазначене, суд 1 інстанції також дійшов обґрунтованого висновку щодо застосування положень ч. 1 ст.216 ЦК України та визнання за позивачкою права власності на спірне майно, оскільки визнання недійсним договору дарування тягне за собою повернення сторін договору у первісний стан.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, про що було заявлено відповідачами, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо звернення позивачки з позовом в межах даного строку, оскільки про спірний правочин вона дізналася лише в серпні 2016 року, отримавши його копію в нотаріальній конторі.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вважає їх обґрунтованими та такими, що зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст.245 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин) форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Правочин договору дарування має обовязкову нотаріальну форму, у звязку із чим і довіреність на його вчинення повинна мати обовязкову нотаріальну форму. Зі змісту ст. ст.37,40 Закону України «Про нотаріат», вбачається, що посадові особи органів місцевого самоврядування права на посвідчення довіреностей щодо розпорядження нерухомим майном не мали.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах може бути визнаний судом недійним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Визнання недійсним договору дарування тягне за собою повернення сторін договору у первісний стани згідно із ч.1 ст.216 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що довіреність видана від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4 була посвідчена 10.12.2004 року секретарем виконкому Вербківської сільської ради Павлоградського району 21.12.2004 року за реєстром № 311, що не відповідає вимогам ст.245 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин), Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», оскільки посадові особи органів місцевого самоврядування права на посвідчення довіреностей щодо розпорядження нерухомим майном на той час не мали.

При посвідченні договору дарування нотаріусом не було враховані зазначені обставини, та на підставі вищевказаної довіреності 28 грудня 2004 року був укладений між ОСОБА_4, яка діяла за довіреністю від імені позивачки, та ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори спірний договір дарування житлового будинку з належними господарськими та побутовими спорудами (домоволодіння) за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с. Вербки вул. Горького, 34.

Тобто, у державного нотаріуса Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори, з огляду на явну невідповідність форми довіреності встановленій законом та наявність в ній дати посвідчення раніше дати видачі, не було належних та законних підстав для посвідчення оспорюваного договору дарування 28 грудня 2004 року, оскільки відповідач ОСОБА_4 не мала для цього відповідних повноважень на розпорядження від імені позивача спірним домоволодінням

Також зі справи вбачається та встановлено судом 1 інстанції, що спірні правочини були вчинені позивачкою під впливом тяжкої обставини, що відповідно до вимог ст.233 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

Так, на момент укладення спірних правочинів позивачці виповнилося 65 років, тобто вона була людиною похилого віку, страждала на низку захворювань, потребувала уваги й піклування через втрату двох її близьких родичів, і уклавши безоплатні спірні правочини фактично позбавила себе права власності щодо свого єдиного нерухомого майна, яке є її єдиним місцем проживання, де вона й продовжила після цього проживати й продовжує по теперішній час.

Отже, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного не застосування судом 1 інстанції позовної давності, про яку заявлялося відповідачами, колегія суддів вважає безпідставними. Так, відповідності до положень п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивачка не було стороною договору дарування, а його копію отримала тільки в серпні 2016 року після виникнення конфліктів із сином відповідачів, а до цього вона не знала хто та з якого часу є власником спірного домоволодіння, то суд обґрунтовано дійшов висновку, що право на звернення до суду у позивачки виникло саме з цього часу, а отже строк позовної давності нею не пропущено й підстави для його застосування відсутні.

Надана суду апеляційної інстанції довідка про склад сімї позивачки від 28.03.2016 року, в якій зазначено, що домоволодіння належить відповідачу, не спростовує обґрунтованих висновків суду, щодо необізнаності позивачки про спірний правочин, оскільки з неї не вбачається кому вона надавалася та хто саме її отримував. Інших належних та допустимих доказів щодо отримання саме позивачкою довідок про склад сімї за 2005-2016 роки в яких би була наявна інформація щодо власника домоволодіння, апелянтами надано не було.

Посилання апелянтів в апеляційній скарзі на те, що нібито станом на час оформлення довіреності посадові особи мали право посвідчувати доручення на розпорядження нерухомим майно, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження суперечать ст.245 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин) ст.40 Закону України «Про нотаріат» станом на грудень 2004 року.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: