У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Шеремет А.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання : Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? части від всіх видів заробітку(доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 27 серпня 2015року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідача вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення скасувати та залишити позовну заяву без розгляду.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, просить залишити його без зміни.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неодноразово ухилявся від проведення судово-медичної /генетичної/ експертизи, внаслідок чого її виконання стало неможливим, а будь-яких достовірних та належних доказів на підтвердження своїх доводів того, що він не є батьком дитини останній надав. Суд також виходить з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків щодо утримання дитини, матеріально не допомагає, що є підставою для стягнення з нього аліментів.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України рішення суду є однією з підстав визначення походження дитини від батька, якщо мати та батько не перебувають у шлюбі між собою.

Частинами 1, 2 ст. 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

З розяснень абз. 3 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року №3, вбачається, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

З позовної заяви та пояснень ОСОБА_2 вбачається, що в період з березня 2005 року по жовтень 2005 року вона підтримувала близькі стосунки з відповідачем, без укладання шлюбу, від яких у них народилася дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведений зі слів матері в порядку, передбаченому ст. 135 Сімейного кодексу України, по-батькові дитини зазначено імя відповідача.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 категорично заперечує батьківство, відповідачем не спростовано та не підтверджено будь-якими доказами.

Навпаки в матеріалах справи містяться відомості про те, що судом першої інстанції призначалася судово-медична (генетична) експертиза, однак згідно листа Київського міського бюро судово-медичної експертизи № 11/779 від 25 квітня 2016 року, ОСОБА_1 двічі не з'являвся для проведення експертизи (18 березня 2016 року та 22 квітня 2016 року) в той час як позивач з дитиною з'являлися.

Через відсутність згоди відповідача на вчинення необхідної експертної дії ухвалу суду першої інстанції від 01 лютого 2016 року про призначення експертизи повернуто без виконання.

Згідно зі ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Тобто ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи: неподання експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи; відмова надати зразки для дослідження тощо.

При цьому суд фактично виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Ця норма є винятком із загального правила, сформульованого у ч. 4 ст. 60 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Визнання факту можливе лише у разі ухилення від експертизи, яка призначалася саме для встановлення цього факту.

Отже, неявка ОСОБА_1 на експертизу є підставою для визнання такої відмови як доказу батьківства відповідача для з'ясування якого була призначена така експертиза.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлені та суд сприяючи всебічному розгляду справи виконав вимоги передбачені нормами чинного законодавства, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання батьківства із застосуванням наслідків передбачених ч.1 ст. 146 ЦПК України.

Не заслуговують також на увагу доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки будь-яких доводів про конкретні факти таких порушень, відповідач не зазначив, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Оскільки стягнення аліментів на утримання дитини є обовязком батьків та залежить від встановлення факту батьківства особи, а в апеляційній скарзі будь-які доводи на спростування таких висновків суду відсутні, тому колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо визначення способу виконання ОСОБА_1 свого обов'язку утримувати дитину ОСОБА_3 шляхом стягнення з нього аліментів в частці від доходу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :