Провадження №22-ц/784/867/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2017 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: позивача - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визначення порядку користування нерухомим майном, що є у спільній власності,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 предявила позов до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 2005 року ОСОБА_5, ОСОБА_3, та їхнім повнолітнім дітям - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить трикімнатна квартира №168, що розташована у будинку №51 по вулиці Дзержинського (3-тя Слобідська) в місті Миколаєві, по 1/4 частки кожному.

Посилаючись на те, що співвласник вищезазначеного майна ОСОБА_3 тривалий час у вищезазначеній квартирі не проживає, має інше житло, сторони знаходяться у давніх неприязних стосунках та на даний час у спірній квартирі проживають позивач, а також її син ОСОБА_6 і мати ОСОБА_8, у звязку із чим виділити окрему кімнату ОСОБА_3 є неможливим, а також на те, що позивач згодна сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за його частку у праві спільної часткової власності на квартиру, виходячи з її реальної вартості, ОСОБА_5 просила припинити право власності на належну ОСОБА_3 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (3-тя Слобідська) в місті Миколаєві та визнати за нею право власності на зазначену частку.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі (том 1 а.с.38).

У травні 2016 року ОСОБА_3 предявив зустрічний позов про визначення порядку користування нерухомим майном, що є у спільній частковій власності, з подальшим його уточненням (том 1 а.с.146, 205-206).

Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 Від даного шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_7 і ОСОБА_6 14 січня 2005 року спірну квартиру АДРЕСА_1 (3-тя Слобідська) в місті Миколаєві було приватизовано на всіх членів сімї по 1/4 частки кожному.

27 березня 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано. ОСОБА_3, за домовленістю з ОСОБА_5, переселився у квартиру її матері ОСОБА_8, а остання поселилася у спірну квартиру.

Натепер, квартира, в якій проживав ОСОБА_3 власником продана. Останній мав намір проживати у належній йому на праві власності квартирі, але інші мешканці квартири перешкоджають у доступі до спірної квартири. Зокрема, змінили замки на вхідних дверях та не впускають його, внаслідок чого ОСОБА_3 не має можливості користуватися належним йому нерухомим майном. У зв'язку із цим, ОСОБА_3 вимушений був звернутися до суду із позовом про вселення його до спірного житла і усунення перешкод у користуванні квартирою.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2016 року зазначений позов задоволено та вселено ОСОБА_3 у вищевказану квартиру.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що добровільної згоди щодо визначення порядку користування спірною квартирою між сторонами не досягнуто, та на бажання уникнути в подальшому непорозуміння стосовно порядку користування спірним нерухомим майном, ОСОБА_3 просив встановити порядок користування квартирою №168 у будинку №51 по вулиці Дзержинського (3-тя Слобідська) в місті Миколаєві, виділивши йому у користування житлову кімнату №4, площею 9.9 кв.м. та вбудовану шафу площею 0.5 кв.м., іншим співвласникам надати у користування житлові кімнати №2 площею 10.5 кв.м. та №3 площею 18.6 кв.м., лоджію 1.1 кв.м., а нежитлові приміщення залишити у спільному користуванні.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 травня 2016 року обєднанні в одне провадження з первісним позовом (том 1 а.с.150).

Наступною ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України (том 1 а.с.299).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вирішити питання про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням квартири відповідно до часток кожного співвласника неможливо. Крім того, позивачем не доведено фактичну неможливість вселитися у спірну квартиру, оскільки таке його право вже захищено судовим рішенням.

З таким висновком районного суду та застосуванням ним норм цивільного законодавства колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України та ст.9 ЖК України державою гарантовано право громадянина на власність та житло.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі субєкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов'язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Право власності є непорушним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На квартиру, яка є обєктом права власності розповсюджується такий же правовий режим. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Квартири, що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, а власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України. Якщо квартира є обєктом права спільної часткової власності, то зазначені положення стосуються усіх співвласників.

За ст.358 ЦК України та п.14 постанови Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому, кожен із них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі недосягнення співвласниками згоди про таке, спір вирішується судом за такими ж правилами. При цьому квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Окрім того, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власність.

За такого, викладені норми свідчать про те, що цивільне законодавство не забороняє вирішувати питання про визначення порядку користування квартирою між її співвласниками.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_3 є власником 1/4 частки квартири №168, що розташована у будинку №51 по вулиці Дзержинського (3-тя Слобідська) в місті Миколаєві. Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, яким також належить по 1/4 частки кожному (том 1 а.с.18-20).

Вказана квартира розташована на 6 поверсі 9 поверхового будинку та складається із двох ізольованих житлових кімнат, площею 9.9 кв. м. та площею 10.5 кв. м., з якої є вихід на лоджію площею 1.1 кв.м.; прохідної кімнати, площею 18.6 кв.м., коридору площею 7.3. кв.м., кухні площею 6.8 кв.м., вбиральні площею 1.2. кв.м., ванної кімнати площею 2.1 кв.м. та вбудованої шафи площею 0.5 кв.м. (том 1 а.с.19).

Загальна площа квартири складає 58.0 кв.м., а житлова 39.0 кв.м.

Таким чином, на кожного із співвласників спірного майна припадає 9.75 кв.м. житлової площі.

Із матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_3 та відповідачами існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, в звязку із чим, сторони звертались до правоохоронних органів, а ОСОБА_3 також звертався до суду з позовом про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою №168 в будинку №51 по вулиці Дзержинського в місті Миколаєві. Вселено ОСОБА_3 у зазначену квартиру. Зобовязано ОСОБА_5, ОСОБА_6 надати ОСОБА_3 дублікат ключів від спірної квартири.

На виконання зазначеного судового рішення були видані виконавчі листи та передані на виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Миколаївській області (том 1 а.с.264-265, 266-267, 258-262).

Згідно висновку №115-012 від 06 жовтня 2016 року судової будівельно-технічної експертизи, проведеної на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 травня 2016 року, виділити в натурі 1/4 частку зазначеної квартири технічно не є можливим. Надати у користування ОСОБА_3 у вказаній квартирі кімнату, площею 9.9 кв.м. з загальним користуванням технічних приміщень між співвласниками технічно є можливим з відхиленням від ідеальної частки. Розробити варіанти користування спірною трикімнатною квартирою, загальною площею 58.0 кв.м. відповідно до ідеальних часток співвласників та з дотриманням вимог ДБН неможливо, оскільки на час огляду в складі приміщень квартири немає 4-х ізольованих відокремлених житлових кімнат, площею по 9.75 кв.м. (том 1 а.с.160, 163-200).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, наданим по справі доказам дав належну оцінку та дійшов вірного висновку про те, що в даному випадку неможливо визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою.

Так, запропонований позивачем варіант порядку користування спірною квартирою з виділенням йому у користування житлової кімнати площею 9.9 кв.м., яка не відповідає його частці у праві спільної часткової власності, порушить права інших співвласників квартири, оскільки у спірній квартирі три кімнати, а співвласників чотири та кожен із них має право на виділ йому в користування окремої кімнати. До того ж, інші співвласники не давали згоди на спільне проживання у кімнатах, які відповідно до висновку судової експертизи, пропонувалось надати у їх користування.

Також, слід зазначити, що до житлової кімнати площею 10.5 кв.м примикає приміщення загального користування лоджія площею 1.1 кв.м., а іншими балконами чи лоджією спірна квартира не обладнана, тому його виділення одній зі сторін не можливо, так як це приміщення має залишитися в спільному користуванні.

Тобто, такий порядок користування буде протирічити положенням ч.3 ст.319 ЦК України щодо забезпечення усім власникам рівних умов здійснення своїх прав. При цьому, у інший спосіб, із збереженням рівності часток співвласників у спірному майні, встановити порядок користування обумовленою квартирою неможливо, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Таким чином, основний висновок суду про неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою без порушення рівності прав співвласників, відповідає обставинам справи та вимогам ч.3 ст.358 ЦК України.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини стосуються встановлення порядку користування квартирою, а це допускає можливість зменшення чи збільшення частки одного із співвласників у спільній частковій власності, є помилковими.

В силу положень ст.41 Конституції України та статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Оскільки співвласнику може бути виділено у користування майно відповідно до розміру його частки у ньому, а жодна із сторін не погоджується на зменшення належної кожному частки в квартирі, то визначити порядок користування спільною частковою власністю з урахуванням прав та законних інтересів сторін неможливо.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками районного суду щодо їх оцінки.

Отже, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2017 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_9