АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

Унікальний №756/14724/15-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1571/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у листопаді 2015р. позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_2.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що спірна квартира була надана у вересні 1970р. ОСОБА_7 на сім'ю із чотирьох осіб. Після реєстрації шлюбу із відповідачем у листопаді 1987р., вона поселилася у спірну квартиру, як його дружина, а у подальшому у квартирі були зареєстровані її дочка ОСОБА_8 та їх з відповідачем син ОСОБА_4

Позивач посилалася на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем 14 березня 1995 року, він у квартирі не проживає більше десяти років, не цікавиться житловим приміщенням, не зважаючи на те, що йому не чиняться перешкоди у користуванні житлом, проте на даний час він має іншу сім'ю та проживає разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_1.

Також позивач зазначала, що реєстрація відповідача у квартирі є підставою для сплати надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, як на окрему особу, і у сплаті яких відповідач участі не приймає, внаслідок чого виникає заборгованість, при цьому неможливо оформити субсидію та приватизувати квартиру, чим порушуються її права та права дітей.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як відповідач не проживає у квартирі більше, ніж десять років, не несе витрати по сплаті комунальних послуг, хоча перешкоди у проживанні йому не чиняться.

Також позивач вважає, що неправдиві покази відповідача, який стверджував, що намагався вирішити питання з приводу утримання житла, спростовує відсутність доказів на підтвердження того, що відповідач звертався до ЖЕКу або суду з приводу приватизації житла чи поділу особового рахунку.

- 2 -

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та третьої особи ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_7 на сім'ю із чотирьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_9 та двоє дітей ОСОБА_2, ОСОБА_10, відповідно до ордеру № В 141951, виданого 11 вересня 1970 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих вказана квартира була надана.

Квартира, загальною площею 45,4кв.м., складається з двох суміжних житлових кімнат, площею 15,2кв.м. та 14,8кв.м., не приватизована та перебуває у комунальній власності.

На день звернення до суду з даним позовом у квартирі зареєстровані сторони та треті особи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу чинилися перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування квартирою.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами після розірвання шлюбу склалися неприязнені стосунки, на підставі чого між ними виникали спори та конфлікти, у тому числі і з приводу порядку користування спірною квартирою.

Саме вказані обставини були підставами для відмови у травні 2005р. у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на неможливість проживання у спірній квартирі, враховуючи неприязнені стосунки з позивачем та його бажання проживати з іншою жінкою.

Вказані пояснення відповідача також підтверджені заявою його сина ОСОБА_4 на адресу суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідачем таким, що втратив право на користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про ненадання відповідачем суду доказів того, що йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою, відповідають наявним матеріалам справи.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, відповідач не посилався на те, що йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою, а стверджував, що він з поважних причин не може нею користуватися, враховуючи конфліктні відносини з позивачем.

Твердження позивача про те, що відповідач не несе витрат по утриманню житла та

- 3 -

сплаті комунальних послуг, які нараховуються на нього, не можуть бути підставою для визнання відповідачем таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, так як це не передбачено нормами житлового права. Разом з тим, позивач не позбавлена можливості захистити свої порушені права, звернувшись до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача сплачених нею за відповідача витрат по утриманню житла та комунальних послуг.

Посилання позивача на те, що відповідач не намагався вирішити спірне питання з приводу користування квартири, так як не звертався до суду з позовом про зміну договору найму та укладення з ним окремого договору найму, або з приводу приватизації спірної квартири, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач самостійно зверталася до суду з позовом про зміну договору найму спірної квартири, у задоволенні якого їй було відмовлено, так як кімнати у квартирі є суміжними і відсутня можливість виділити будь-якому наймачу окреме житлове приміщення. Крім того, питання про приватизацію квартири не вирішується у судовому порядку, так як віднесено до компетенції відповідних державних органів.

Мотивуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на норми статей 156 та 163 ЖК України.

Проте, вказані норми розташовані у главі 6 розділу III ЖК УРСР, норми якої регулюють користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Однак, спірна квартира не належить позивачу на праві власності, не є приватизованою, належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, а відтак правовідносини сторін вказаними нормами не регулюються, а суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Однак, неправильне застосування судом норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення спору по суті, так як позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому колегія суддів не вбачає необхідності для скасування рішення суду та ухвалення аналогічного рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: