Справа № 308/2061/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 30.08.2011 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за № 749111867, згідно з умовами якого, останній отримав кредит у сумі 23000 грн., із процентною ставкою 0.01 % річних, строком на 36 місяців, із платою за управління кредитом 3.9 % від суми кредиту, що становить 897 грн., пені 1 % від суми прострочення за кожний день прострочення. Свої зобовязання за кредитним договором відповідач не виконував неналежним чином, допускав прострочення платежів, а з 29.03.2013 року зовсім припинив виконання зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 28 березня 2014 року виникла заборгованість на загальну сумі 46699,90 грн.. Та 28.03.2014 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги № 37/14-ФНКю (а.с. 27, 28). Згідно витягу із Реєстру боржників від 28.03.2014 року, первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів (включаючи суму заборгованості за основною сумою боргу, за відсотками, платою за управління кредитом та пенею), всього 46699,90 грн., право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 749111867 (а.с.26). За наведених обставин і просило задоволити позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором від 30.08.2011 року в розмірі 35729,98 грн. ( тридцять пять тисяч сімсот двадцять девять гривень 98 копійок).

Заперечуючи рішення суду, представник відповідача адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові. На думку відповідача, позивачем не доведено, що між ним та Товариством взагалі укладено Договір, і що права вимоги за ним перейшли до позивача. Вважає позовні вимоги про стягнення пені такими, що заявлені поза межами строку позовної давності. Оспорює також рішення суду в частині розподілу судових витрат, оскільки часткове задоволення позовних вимог зумовлює часткове стягнення з позивача на користь відповідача оплати правової допомоги адвоката. Таким чином, рішення суду першої інстанції на думку апелянта не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

До початку судового розгляду представник позивача подав заперечення на апеляційну скаргу, в якій просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1. На підтвердження своїх доводів надсилає копії документів, які підтверджують факт переходу до ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за Договором відступлення права вимоги від 28.03.2014 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими законом.

На підставі вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 було 30 серпня 2011 року укладено кредитний договір № 749111867, згідно з умовами якого він отримав кредит у сумі 23000 грн., із процентною ставкою 0.01 % річних, строком на 36 місяців, із платою за управління кредитом 3.9 % від суми кредиту, що становить 897 грн., пені 1 % від суми прострочення за кожний день прострочення (а.с.4).

Свої зобовязання за кредитним договором відповідач не виконував неналежним чином, допускав прострочення платежів, а з 29 березня 2013 року зовсім припинив виконання зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 28 березня 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 46699,90 грн..

28 березня 2014 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги за № 37/14ФНКю (а.с.27, 28).

Згідно витягу з Реєстру боржників від 28 березня 2014 року первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 коштів (включаючи суму заборгованості за основною сумою боргу, за відсотками, платою за управління кредитом та пенею), всього 46699,9 грн., право одержання яких належить первісному кредитору на підставі кредитного договору № 749111867 (а.с.26).

Задовольняючи частково позову, суд першої інстанції виходи з його доведеності та обґрунтованості. При цьому суд зменшив розмір стягуваної пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального права та підтверджується відповідними доказами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про відсутність доказів того, що ОСОБА_3 на час підписання Договору відступлення права вимоги був Генеральним директором позивача, так-як до матеріалів справи додано копію наказу № 17-к від 31 жовтня 2008 року. Згідно виданого наказу ОСОБА_4 згідно з протоколом загальних зборів учасників приступив до виконання обовязків Генерального директора за сумісництвом ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» з 31.10.2008 року.

На підставі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться.

Виходячи із приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тоді як ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

А згідно вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Виходячи зі змісту пункту 10 Кредитного договору № 749111867 від 30.08.2011 року позичальник надав згоду на заміну кредитодавця та нового кредитодавця, що передбачає перехід всіх прав ( відступлення всіх прав вимоги) та перехід всіх обовязків кредитодавця до іншої особи. У разі прийняття кредитодавцем рішення про зазначену заміну сторони за цим договором додаткова згода від позичальника не вимагається.

Відповідач не надав як суду першої інстанції так і апеляційному суду жодних квитанцій про те, що після переходу права вимоги ним сплачувались платежі попередньому кредитору у звязку з неналежним повідомлення про заміну кредитора.

Також суд звертає увагу відповідача на те, що перехід права вимоги не позбавляє боржника обовязку виконувати умови укладеного ним Кредитного договору, а неповідомлення про заміну кредитора може тягнути наслідки лише у вигляді виконання зобовязання не новому, а колишньому кредитору, ч. 2 ст. 516 ЦК України.

Тому, доводи апелянта щодо неналежного повідомлення про зміну кредитора, як підставу для визнання незаконним рішення суду першої інстанції колегія суддів відхиляє з наведених вище причин.

Не заслуговують на увагу також доводи апелянта щодо недоведеності факту переходу всіх прав кредитора до ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Так, в матеріалах справи міститься реєстр боржників від 28 березня 2014 року відповідно до якого за умовами кредитного договору № 749111867 у ОСОБА_1 кількість прострочення виконання кредитних зобовязань 393 дні, загальна сума заборгованості 46699,9 гривень, з яких 11611,99 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 1,25 грн. сума заборгованості за відсотками, 12516,74 грн. сума заборгованості за платою за управління кредитом, 22569,92 грн. сума заборгованості за пенею.

Позивачем також долучено до матеріалів справи акт приймання-передачі Реєстру боржників від 28 березня 2014 року, який укладено на виконання вимог п. 1.2 Договору відступлення права вимоги. За таких підстав, суд вважає доведеним факт переходу права вимоги заборгованості від боржників до нового кредитора, а тому, визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо спливу строків позовної давності стосовно заявлених вимог нарахованої кредитором пені відповідно у звязку з порушення строків, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Так, відповідно до п. 7 укладеного кредитного договору № 749111867 позичальник ОСОБА_1 підписанням цього договору засвідчив прийняття загальних умов з надання кредитів в якості невідємних умов цього договору. Загальні умови з надання кредитів затверджуються наказом директора ТзОВ «ФК «ЦФР».

Позивачем надано, копію наказу директора ТзОВ «ФК «ЦФР» № 09 від 20 лютого 2009 року, яким затверджено в новій редакції Загальні умови ТзОВ «ФК «ЦФР» з надання кредитів фізичним особам (Додаток 1). Відповідно до п. 24 зазначеного Додатку сторони досягли згоди про те, що позовна давність за спорами, які виникають з кредитного договору включно з відшкодуванням збитків, сплати неустойки ( штрафу, пені) тощо становить 50 (пятдесят ) років.

Тобто, позичальник ОСОБА_1 погодився з такими умовами кредитного договору, в тому числі з умовами кредитування, затвердженими наказом директора ТзОВ «ФК «ЦФР», а тому, суд першої інстанції вірно встановив, що спеціальна позовна давність, визначена п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України в даному спорі не застосовується, так як в даних цивільно-правових відносинах існує погоджена сторонами збільшена позовна давність.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не підписання позичальником таких ОСОБА_5 з посиланням на Правові висновки ВСУ викладені в Постановах №6-16цс15 від 11.03.2015 року, №6-757цс15 від 01.07.2015 року, №6-698цс15 від 10.06.2015 року та №6-1926цс15 від 04.11.2015 року, оскільки фактичні обставини по даним справам та справі, що переглядається апеляційним судом, наразі є різними.

Зокрема у всіх вказаних Постановах ВСУ зазначив, що суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_5 розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ОСОБА_5 містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_5, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

При цьому у вказаних справ ВСУ констатував або наявність різних ОСОБА_5 в матеріалах справи (чи іншої справи яка розглядалася судами раніше), або неузгодженість наданих позивачем ОСОБА_5 пунктам його заяви-анкети, і саме дані обставини поставили під сумнів надання позичальником згоди на ОСОБА_5 надані банком.

По даній же справі, позивачем надано єдині ОСОБА_5, на кожній сторінці яких зазначено дату їх затвердження, що свідчить про їх чинність на момент підписання кредитного договору. Жодних доказів, про те, що такі ОСОБА_5 змінювалися після цього матеріали справи не містять. Тобто, в колегії суддів не має жодних сумнівів, що саме ці ОСОБА_5 малися на увазі при підписанні кредитного договору. Зазначене є підставою для відхилення доводів апеляційної скарги стосовно позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат, то як розяснено в п. 39 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Оскільки в даному випадку судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову виключно у звязку із зменшенням пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, то суд правомірно стягнув з відповідача всі судові витрати понесені позивачем за предявлення позову.

Позаяк, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вищенаведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст.ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : ____________________

____________________