Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/490/16-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 34 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.

суддів: Косигіної Л.М., Худякова А.М.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути на його користь в солідарному порядку з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1.) та ОСОБА_3 матеріальну шкоду, заподіяну пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 94 340,69 грн, упущену вигоду в сумі 8 400,00 грн, витрати на послуги евакуатора в сумі 3 900,00 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 664,20 грн, поштові втрати в сумі 57,36 грн, а також судові витрати у розмірі 1 349,23 грн.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 94 340,69 грн, упущену вигоду в сумі 8 400,00 грн, витрати на послуги евакуатора в сумі 3 900,00 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 664,20 грн, поштові втрати в сумі 57,36 грн 94 340,69 грн, упущену вигоду в сумі 8 400,00 грн, витрати на послуги евакуатора в сумі 3 900,00 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 664,20 грн, поштові втрати в сумі 57,36 грн та судовий збір в розмірі 1 073,62 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ФОП ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог до ФОП ОСОБА_1 Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів з ФОП ОСОБА_1 Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно вважав, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існували трудові правовідносини та поклав на нього обов'язок відшкодування матеріальної шкоди на підставі ст. 1172 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Вимогами ч. 2 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд приймає тільки ті докази, які стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пунктом 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 1 березня 2013 року (далі - Постанова) роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1166, п. 1 ч. 1 ст. 1188 майнова шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У відповідності до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст.ст. 22, 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що 20.04.2015 близько 07 години на автодорозі Київ-Чоп, 112 км ОСОБА_3 керував технічно справним автомобілем Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_4, будучи у стомленому стані, відволікся від керування, чим не забезпечив безпеку дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, в результаті чого скоїв наїзд на належний позивачу ОСОБА_2 автомобіль Volksvagen д.н.з. НОМЕР_3, який стояв на правому узбіччі, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ст. 124 КпАП України та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн (а.с. 53).

На час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Renault Magnum д.н.з. НОМЕР_4, що належить відповідачу ФОП ОСОБА_1 був застрахований згідно полісу АІ № 7464220 від 15.01.2015 в ПАТ «СК «ПЗУ Україна» (а.с. 9).

Автомобіль Volksvagen д.н.з. НОМЕР_3, що належить позивачу ОСОБА_2 був застрахований в АТ «УПСК» згідно полісу АІ № 6812273 від 16.08.2015.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 760/15-21 від 06.05.2015 матеріальний збиток внаслідок пошкодження транспортного засобу становить 244 490,69 грн (а.с. 11-34), оскільки розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі у відповідності до вимог ст. 1192 ЦК України. Страховою компанією дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 20.04.2015 визнана страховим випадком та виплачено позивачу 50 000,00 грн страхового відшкодування. Згідно розрахунку страхового відшкодування до страхового акту вартість залишків транспортного засобу становить 100 150,00 грн (а.с. 35).

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в результаті ДТП позивачу ОСОБА_2 була заподіяна матеріальна шкода в розмірах 94 340,69 грн, 664,20 грн і 57,36 грн, яка відповідно до ст.ст. 1172, 1188, 1192, 1194 ЦК України підлягає відшкодуванню на користь позивача та 3 900,00 грн витрат по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди відповідно до квитанції від 20.04.2015 (ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Також суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача 8 400,00 грн упущеної вигоди на підставі ст. 22 ЦК України, зважаючи на те, що автомобіль Volksvagen д.н.з. НОМЕР_3, його власником ОСОБА_2 був наданий в оренду ТОВ «Вінницька будівельна компанія» на підставі договору оренди від 20.08.2012, строком до 20.08.2015 та сплатою 2 100,00 грн щомісячно (а.с. 40-41).

З матеріалів справи вбачається і цей факт не заперечувався сторонами, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 перебував у трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_1 та обґрунтовано поклав на останнього обов'язок щодо відшкодування спричиненої матеріальної шкоди на підставі ст. 1172 ЦК України з огляду на наступне. Згідно статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В коментарі до даної статті зазначено, що укладення трудових договорів як роботодавцями фізичними особами, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи (підприємства), із працівниками допускається Господарським кодексом України. Право цих фізичних осіб приймати працівників на роботу, укладати з ними трудові договори не обмежене. На таких працівників цілком поширюється законодавство України про працю. Інші фізичні особи також мають право укладати трудові договори з метою використання праці найманих працівників в споживчих цілях (шофер, домашня робітниця, повар тощо). З матеріалів справи вбачається, що трудові відносини між відповідачами були оформлені угодою про виконання певної роботи від 01.04.2015 (а.с. 93). На підтвердження укладання цього договору відповідачем надано звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, компенсації, а.с. 94-99), відомість про трудові відносини осіб за квітень 2015 (а.с. 100, 101-102). Згідно яких під номером 2 вказаний ОСОБА_3 та підстава припинення трудових відносин ст. 36 п. 2 КЗпП України (пп. а, п. 2 , п. 6 ст. 26 ПВСНВС). Вищевикладене свідчить, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично був укладений строковий трудовий договір, згідно якого виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, а замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим договором та зобов'язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану роботу (п. 1.2.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДТП сталася з вини ОСОБА_3 під час виконання ним трудових обов'язків. А тому ФОП ОСОБА_1, як роботодавець зобов'язаний відшкодувати шкоду, спричинену його робітником під час виконання трудових обов'язків, а ОСОБА_2, як власник, має право на відшкодування матеріальної шкоди, пов'язаної зі знищенням внаслідок ДТП належного йому автомобілю Volksvagen д.н.з. НОМЕР_3 у повному обсязі.

Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції безпідставно стягнув їх з відповідачів в солідарному порядку, що не відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про стягнення судових витрат в розмірі 1 073,62 грн з належного відповідача ФОП ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для його скасування не має.

Рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ніким не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-315, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2016 року в частині відшкодування судового збору в сумі 1 073,62 грн скасувати, ухвалити нове рішення.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 073,62 грн сплаченого судового збору.

Рішення в частині стягнення матеріальної шкоди з ФОП ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді