Справа № 750/7334/16-ц Провадження № 22-ц/795/85/2017 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Супрун О. П. Доповідач - Вінгаль В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.
суддів:КУЗЮРИ Л.В., ОНИЩЕНКО О.І.,
при секретарі:ШКАРУПІ Ю.В., ШЕВЧЕНКО М.О.,
за участю:ОСОБА_5, Шібірін О.Г., ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частини будинку,

третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Шібірін Олена Германівна,

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування частини будинку. Свої позовні вимоги мотивував тим, що він був зареєстрований та проживав до липня 2016 року у житловому будинку АДРЕСА_1. Частина вказаного житлового будинку належала йому на праві власності.

Вказує, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану (старече слабоумство) він не розумів який саме документ підписує.

Про існування договору дарування він не знав та копії дарування не мав, а вважав, що укладає договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача.

Позивач зазначив, що після укладання вищевказаного договору дарування він продовжував проживати у будинку та користуватися ним. Деякий час відповідач доглядав та надавав необхідну допомогу. Однак останнім часом відповідач перестав допомагати та тривалий час знущався фізично і морально, забирав гроші та вигнав з будинку. Зазначає, що з метою захисту своїх прав він звертався до поліції із відповідною заявою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частини будинку відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування частини будинку задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що з рішенням суду не згоден повністю, вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що укладений між сторонами договір дарування, а саме його зміст та правова природа даного правочину не відповідали внутрішній волі позивача в момент його укладення. ОСОБА_8 наполягає, що відчуження частини будинку відбулось з умовою надання йому допомоги та здійснення догляду за ним, яких він дуже потребував на час укладання договору, що було підтверджено допитаними у судовому засіданні свідками.

Заявник зазначає, що лист з Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, на який посилається суд першої інстанції, не спростовує факту необхідності у отриманні позивачем сторонньої допомоги та догляді на час укладення договору дарування, а навпаки, підтверджує факт наміру укласти договір довічного утримання. Не погоджується заявник з висновком суду першої інстанції відносно того, що покази свідків ґрунтуються виключно на їх власних умовиводах і не є відомостями, отриманими від першоджерела. Суд першої інстанції помилково послався на покази свідка ОСОБА_10, оскільки з показів даного свідка не вбачається, що мова йшла саме про оспорюваний договір дарування, та що саме на користь відповідача позивач бажав безоплатно відчужити свою частину будинку.

Заявник звертає увагу на те, що факт надання згоди дружиною позивача на укладення договору дарування не свідчить та жодним чином не підтверджує наявність бажання у позивача безоплатно та безумовно передати у власність іншій особі своє єдине житло.

Заявник зазначає, що не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що усвідомлення та розуміння позивачем правової природи оспорюваного договору підтверджується змістом договору, тим що для посвідчення договору позивачем було надано витяг з реєстру прав власності на майно, виготовлений за особистим запитом позивача саме для посвідчення договору відчуження, а також тим, що нотаріусом до укладення правочину його сторонами було роз'яснено природу та умови його укладення, оскільки вказане жодним чином не свідчить про усвідомлення позивачем правової природи укладеного правочину. Заявник наполягає, що судом не було взято до уваги, що відчужена частина будинку є єдиним житлом для нього і він продовжував проживати у даному помешканні до 2016 року, весь час вважав себе власником житла, сплачував за комунальні послуги за свої кошти, турбувався про своє помешкання як про своє власне.

На думку заявника, помилкове сприйняття ним на час укладення оспорюваного договору його змісту, правової природи прав та обов'язків сторін, що виникають після його укладення було повністю підтверджено у судовому засіданні, однак, незважаючи на це, вказана норма матеріального права не була застосована судом першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте таким вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування 11/30 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що під час його укладення волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

З таким висновком суду не погоджується апеляційний суд з наступних підстав.

По справі встановлено, що 28 листопада 2009 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом 1 групи та ОСОБА_9(син відповідача) уклали договір дарування, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_8 передав безоплатно ОСОБА_9 у власність 11/30 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шібіріною О.Г. (а.с. 98-100).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24861719 від 21.12.2009 року, ОСОБА_9 зареєстрував своє право власності на вказану частину будинку 21.12.2009 року (а.с. 9) та у 2011 році уклав договори про надання послуг постачання холодної води і водовідведення, надання послуг з вивезення та знешкодження побутових відходів, користування електричною енергією.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятої та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятої та шостою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_8 посилався на те, що, укладаючи зазначений договір дарування, мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом І групи, в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду.

З такими доводами погоджується апеляційний суд, оскільки зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, спірна частина будинку є єдиним житлом позивача, після укладення договору дарування він продовжував проживати в спірному будинку. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним в якості належних і допустимих доказів, ОСОБА_8 посилався на те, що відчуження частини будинку відбувалось з умовою надання позивачу допомоги та здійснення догляду, яких він потребував у зв'язку зі станом здоров'я та похилим віком (1922 рік народження), дружина, яка надавала згоду на відчуження, також була похилого віку та потребувала сторонньої допомоги і не могла забезпечити надання постійної допомоги чоловіку, крім того, єдиним, хто міг надавати позивачу допомогу на той час був відповідач. Факт необхідності отримання позивачем сторонньої допомоги та догляду підтвердили допитані в судовому засіданні свідки : ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, тобто, ці обставини вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до не правильного висновку щодо необґрунтованості позовних вимог та відсутності правових підстав для його задоволення, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову та відшкодування судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, ст.ст. 303, 307, ч.1 п. 3,4 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2016 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_8 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 11/30 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого у м. Чернігові по вул. Волкова, буд. 17 від 28.11.2009 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шібірін О.Г. і зареєстрований в реєстрі за №306.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь державного бюджету м. Чернігова 1157 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: