Номер провадження: 22-ц/785/2841/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року представник ПАТ „Альфа Банк ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач мотивував свої вимоги тим, що 20.07.2007 року Закрите Акціонерне товариства «Альфа Банк» і ОСОБА_3 уклали кредитний договір №800000493, за умовами якого ОСОБА_3 надавався кредит у сумі 105300 дол.США на придбання квартири. ОСОБА_3 зобовязався повернути всю суму кредиту до 20 липня 2022 року та сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,25% річних.

Банк стверджує, що позичальник не виконує свої зобовязання за договором не повертає кредитні кошти і не сплачує відсотки в розмірі в строки, визначені умовами договору, тому станом на 20.12.2014 року утворилась заборгованість за кредитом в сумі 83286,78 дол.США, що дорівнює 1313380,05 грн. за відсотками 9369,72 дол.США, що дорівнює 147754,58 грн. Оскільки відповідач досудову вимогу банку залишив без уваги, банк звернувся до суду з цим позовом.

26.05.2015 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення.

22.03.2016 року представник ОСОБА_3 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.05.2015 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.05.2015 року, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.117-118).

14.09.2016 року представник ОСОБА_3 звернувся із заявою до Київського районного суду м. Одеси із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання пунктів 5.2 та 10.5 кредитного договору № 800000493 від 20.07.2007 року недійсними та такими, що порушують вимоги законодавства про захист прав споживачів та зобовязати Банк перерахувати відсотки нарахування за процентною ставкою 12,25% річних (а.с.100-103).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року позов Публічного Акціонерного товариства «Альфа Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк» за кредитним договором №800000493 від 20.07.2007 року 1714869 грн. 31 коп., де борг за кредитом 1313380,05 грн., борг за відсотками 147754,58 грн., пеня -253734,68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір 3654 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково і визнано недійсним п.10.5 кредитного договору №800000493 від 20.07.2007 року щодо визначення строку позовної давності за спорами, що випливають із даного договору, в 50 років. У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року в частині часткового задоволення зустрічних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права. В іншій частині рішення залишити без змін.

Отже рішення переглядається лише в частині задоволення вимог зустрічного позову про визнання недійсним п.10.5 кредитного договору №800000493 від 20.07.2007 року щодо визначення строку позовної давності за спорами, що випливають із даного договору, в 50 років. В іншій частині рішення в апеляційному порядку не оскаржується і апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідач ОСОБА_3 будучи 11.03.2017 року належним чином повідомленим, в засідання судової колегії не з`явився, надавши 17.03.2017 року до апеляційного суду письмову заяву про відрядження в республіку Білорусь з 27.03.2017 року до 14.04.2017 року і неможливістю бути присутнім при розгляді справи в апеляційному суді.До заяви була додана копія наказу про відрядження.

Враховуючи, що представництво ОСОБА_3 в суді першої інстанції здійснювали представники за довіреністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а явка особисто ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не є обовязковою, участь ОСОБА_3 могла бути забезпечена представництвом його інтересів вказаними предстваниками за довіреністю, строк дії якої не сплив.

Присутній в засіданні судової колегії представник ПАТ «Альфа-Банк» заперечував проти відкладення справи за підставами, які наведені ОСОБА_3

Судова колегія оцінюючи вказані обставини у сукупності не знаходить підстав для відкладення судового засідання.

Задовольняючи зустрічний позов в частині визнання недійсним п. 10.5. кредитного договору № 800000493 від 20.07.2007 року щодо визначення строку позовної давності за спорами, що випливають з даного договору у 50 років, суд першої інстанції виходив з того, що законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність становить 3 роки. Термін позовної давності не можна змінити за згодою сторін, навіть якщо це прописано у кредитному договорі.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можливо.

З матеріалів справи вбачається, що:

20.07.2007 року Закрите Акціонерне товариства «Альфа Банк» (нині ПАТ «Альфа Банк» і ОСОБА_3 уклали кредитний договір №800000493, за умовами якого ОСОБА_3 надавався кредит у сумі 105300 доларів США на придбання квартири. ОСОБА_3 зобовязався повернути всю суму кредиту до 20 липня 2022 року та сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,25% річних.

При укладанні договору сторони досягли домовленості з усіх істотних умов: мети, суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; відсоткової ставки; порядку оплати; порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання (неналежне виконання) умов договору. Крім того, пунктом 10.5 кредитного договору, сторони погодили збільшення строку позовної давності за спорами, що випливають з даного договору, до 50 років.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Обгрунтовуючи вимоги про визнання недійсним пукнту 10.5. кредитного договору щодо визначення строку позовної давності за спорами, що випливають з даного договору у 50 років, ОСОБА_3 вказував на несправедливість цієї умови, яка збільшує строк звернення банком до суду за захистом своїх порушених прав за кредитним договором та звертає увагу, що кредитний договір представлений на типографічному бланку, що позбавило позичальника права вносити зміни до його тексту при підписанні. ОСОБА_3 вважав що умова кредитного договору в частині визначення строків позовної давності у 50 років, невідповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і має бути визнана недійсною.

Судова колегія звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Згідно з ст. 627 ч.1 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Виходячи з наведеного законом перебачена можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін, яка має бути викладена у письмовій формі.

Дані вимоги закону сторонами дотримані.

Посилання ОСОБА_3 на те, що кредитний договір надрукований на типографічному бланку і ця обставина позбавила можливості вносити зміни, не відповідають обставинам справи і у встановленому порядку не доведені.

Проте такі обгрунтування самі по собі означають, що ОСОБА_3 при укладенні кредитного договору був ознайомлений з оспорюваним пунктом кредитного договору про збільшення строку позовної давності та підписав договір саме в такій редакції.

ОСОБА_3 зазначаючи у зустрічному позові що він був позбавленим можливості змінити цю умову, посилаючись, що кредитний договір йому був представлений в надрукованому вигляді, не обгрунтував чому він все ж таки підписав кредитний договір, якщо вважав, що певний пункт договору не відповідає його інтересам.

Слід також зазанчити, що ОСОБА_3 протягом більше 9 років не звертався з пропозицією до Банку про внесення змін у цей пункт договору або з відповідним позовом до суду. Звернення до суду з позовом про визнання даного пункту кредитного договору недійсним з підстав його несправедливості відбулося у 2016 році за зустрічним позовом вже після того, як Банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, можливість збільшення за домовленістю сторін строку позовної давності передбачена ч. 2 ст. 259 ЦК України.

Сам по собі той факт, що збільшення строку позовної давності за кредитним договором створює для ОСОБА_3 незручності, повязані зі збільшенням строку протягом якого Банк може заявити до нього вимоги, що випливають з даного договору, до 50 років не є підставою вважати, що така умова договору є несправедливою, оскільки збільшення строку позовної давності відбулося за вільним волевиявленням сторін кредитного договору і створює правові наслідки збільшення строку захисту своїх прав не лише для Банку, а й для позичальника.

Крім того, позовна давність може бути застосована судом за заявою сторони лише у разі обгрунтованості вимог. Тобто до необгрунтованих вимог позовна давність не застосовується. Тому можливість застосування позовної давності у разі її спливу в даному випадку залежить виключно від обгрунтованості вимог, що випливають з кредитного договору. Тобто у разі непорушення однією стороною прав іншої сторони, сама по собі можливість останньої звернутися до суду через більш тривалий строк у звязку зі збільшенням строку позовної давності, не є кваліфікованою ознакою несправедливості такої умови договору.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги зустрічного позову про визнання недійсним п.10.5 кредитного договору №800000493 від 20.07.2007 року щодо визначення строку позовної давності за спорами, що випливають із даного договору, в 50 років не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимог з підстав та обгрунтувань наведених в цьому рішенні суду апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

ПАТ „Альфа-Банк фактично сплачено в суді апеляційної інстанції 4019,40 грн., в той час, як відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.02.2017 року про залишення апеляційної скарги без руху підлягало сплаті 267,96 грн. (110% від суми, що підлягала сплаті в суді першої інстанції 243 грн. 60 коп..

Враховуючи викладене, з урахуванням задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 267 грн. 96 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк про визнання недійсним п.10.5 кредитного договору №800000493 від 20.07.2007 року щодо визначення строку позовної давності за спорами, що випливають із даного договору, в 50 років - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк судові витрати в сумі 267 грн. 96 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_7