АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Еліна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна про визнання договорів недійсними,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1579/2017 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Уляновська О.В. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Унікальний № 759/14170/15-ц
встановила:

у вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_1, накладеного ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2009 року, та стягнення судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 3 квітня 2007 року ОСОБА_1 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір № 0, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти, які позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути.

У забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором сторонами 3 квітня 2007 року був укладений іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку іпотекодержателю була передана квартира АДРЕСА_1.

Позивач стверджував, що набув право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу, який уклав 13 лютого 2012 року з ПАТ «УкрСиббанк». Проте, 19 серпня 2015 року при зверненні до нотаріуса, дізнався, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 3 квітня 2007 року, накладено арешт на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2009 року.

Позивач вважав, що він, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а наявність арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, порушує його права та законні інтереси, як іпотекодержателя та ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

У лютому 2016 року відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про

- 2 -

визнання недійсними договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк та ТОВ «Кей-Колект», посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за реєстраційним № 649-650, та виключення з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири 154 за адресою: АДРЕСА_4

Обґрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви, відповідач посилався на те, що укладені договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, так як борг за кредитним договором з нього та його поручителів стягується на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 лютого 2008 року та заяви банку державною виконавчою службою.

Також відповідач вважав, що укладенням оспорюваних правочинів між банком та ТОВ «Кей-Колект» порушені його права та законні інтереси як заінтересованої особи, оскільки при наявності рішення суду та виконавчого провадження щодо стягнення з нього суми заборгованості перед банком, виконання ним оспорюваних правочинів перед ТОВ «Кей-Колект» суперечить законодавству і не позбавляє виконавчу службу обов'язку вимагати від нього виконання рішення суду, а розмір грошових вимог ТОВ «Кей-Колект», пред'явлених до нього на підставі оспорюваних правочинів, перевищує дійсний розмір його зобов'язань перед ПАТ «УкрСиббанк».

У червні 2016 року відповідач звернувся до суду з уточненою зустрічною позовною заявою, в якій посилаючись на те, що 5 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей-Колект», збільшив позовні вимоги та просив також скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» права власності на вказану квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року в позові ТОВ «Кей-Колект» та зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» просить рішення в частині позовних вимог за первісним позовом ТОВ «Кей-Колект» про звільнення майна з-під арешту скасувати та ухвалити нове рішення, яким скасувати арешт квартири АДРЕСА_3, рішення в частині позовних вимог за зустрічним позовом залишити без змін.

Позивач посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, у тому числі спеціальних норм, на невірне трактування судом приписів ст. 154 ЦПК України, що обмежує його можливість звернутись до суду за захистом порушеного права, оскільки неправомірне накладення арешту на майно боржника порушують права іпотекодержателя першочергово задовольнити своє право вимоги за рахунок предмета іпотеки згідно чинного законодавства.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 3 квітня 2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 140 000 доларів США строком до 3 квітня 2017р.

- 3 -

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 3 квітня 2007р. між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 62431, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

13 лютого 2012р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений договір факторингу № 2, за яким фактору передано право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі і за договором, укладеним з ОСОБА_1

В цей же день між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., у тому числі і за договором іпотеки, який був укладений з ОСОБА_1

Згідно відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 серпня 2015р. ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2009р. накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що вказана ухвала судом постановлена з метою забезпечення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на частину майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, а відтак не має правових підстав для звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під час судового розгляду було встановлено, що на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012р., позивач набув право вимоги за договором іпотеки, який був укладений 3 квітня 2007р. між банком та ОСОБА_1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Отже, позивач набув прав іпотекодержателя за вказаним договором іпотеки, а також право порушувати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Під час судового розгляду встановлено, що на предмет іпотеки був накладений арешт ухвалою суду, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що зачіпає права та інтереси іпотекодержателя, тому він має правові підстави для звернення до суду з позовом про захист власних інтересів на предмет іпотеки.

Висновок суду першої інстанції про те, що тільки у разі прийняття судового рішення про заміну сторони виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач набуде право на звернення з таким позовом, не ґрунтується на нормах Закону України «Про іпотеки», положеннями якого передбачений і позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, під час судового розгляду було встановлено, що арешт на предмет іпотеки

- 4 -

був накладений ухвалою суду у забезпечення цивільного позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, діючими нормами процесуального права встановлений порядок вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову, який не передбачає вирішення даного питання у окремому цивільному провадженні.

Враховуючи викладене, позивач не позбавлений можливості, як зацікавлена особа, звернутися до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову у провадженні тієї цивільної справи, де була постановлена ухвала про забезпечення позову, а звернувшись до суду з даним позовом, позивач обрав неправильний спосіб захист свого порушеного права.

Крім того, нормами процесуального права не передбачена можливість скасування судового рішення (ухвали суду про накладення арешту на майно) у порядку розгляду іншого позову.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст.. 154 ЦПК України є безпідставними, так як рішення суду не містить посилання на вказану норму процесуального права, а судом не було зроблено висновку, що позивач не має право звертатися до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, проте, це не призвело до неправильного вирішення спору, так як позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відхилити, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: