У Х В А Л А

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року та рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від

27 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Коллект», треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, про визнання договорів іпотеки недійсними,

в с т а н о в и л а :

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області рішенням від 27 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилила, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від

26 вересня 2016 року залишила без змін.

24 березня 2017 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвалених у справі рішень з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини шостої статі 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, статті 177 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року,

14 січня, 4 й 18 лютого, 13 травня, 15 липня, 23 вересня, 21 жовтня 2015 року,

15 й 26 грудня 2016 року, а також постанови Верховного Суду України від

1 липня, 9 й 16 вересня, 16 грудня 2015 року, 27 січня, 16 березня та 6 квітня

2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, установив, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки неповнолітні діти не набули права користування спірною квартирою, як члени сім'ї власника, а позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення майнових прав дітей укладенням іпотечних договорів. При цьому суди врахували, що іпотекодавець (мати) не визнавала права проживання дітей в житловому будинку, який передавала в іпотеку, та вказала на їх проживання й реєстрацію за іншою адресою, про що повідомила іпотекодерждателя, а позивач надав згоду на укладення оспорюваного договору. За таких обставин суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання недійсним цього договору іпотеки у зв'язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Надані для порівняння ухвали від 28 травня 2014 року, 13 травня,

15 липня та 21 жовтня 2015 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

Ухвалами від 14 січня, 4 й 18 лютого, 23 вересня 2015 року, 15 та 26 грудня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які установивши, що на час укладення договорів іпотек право власності або право користування предметами іпотеки мали неповнолітні особи, однак нерухоме майно передано в іпотеку без дозволу органу опіки та піклування, визнали такі договори недійсними.

У наданих для порівняння судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, встановлено різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містять висновки про те, що:

- відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові (від 1 липня 2015 року № 6-396цс15);

- укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України (від

9 вересня 2015 року № 6-405цс15);

- у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою (від 16 вересня 2015 року

№ 6-392цс15);

- - вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, судам необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів (16 грудня 2015 року № 6-214цс15, 27 січня 2016 року № 6-1055цс15 та 16 березня 2016 року № 6-2918цс15);

- вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення (від 6 квітня

2016 року № 6-589цс16).

У справах, в яких прийнято зазначені постанови та у справі, рішення в якій просить переглянути заявниця, встановлено різні фактичні обставини.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Коллект», треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, про визнання договорів іпотеки недійсними за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року та рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк