Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/727/16-ц Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави до Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, ОСОБА_2, треті особи: Державна екологічна інспекція у Житомирській області, Дочірнє підприємство "Червоноармійський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року заступник прокурора Житомирської області (далі прокурор) діючи в інтересах держави, в порядку, передбаченому ст. 45 ЦПК України, звернувся з даним позовом, в якому просив: - визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 12 листопада 2007 року №1127 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складанню договору оренди прибережної захисної смуги на території Туровецької сільської ради»; - визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 31 березня 2008 року № 433 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складанню договору оренди землі, з метою передачі її в оренду ОСОБА_2 на території Туровецької сільської ради»; - визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 02 червня 2008 року, укладений між Житомирською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2, яким останньому передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 1,40 га під прибережну смугу для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, що знаходиться на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області за межами населених пунктів, кадастровий номер :02:000:0513.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що оскаржувані документи оформлені з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Голова Житомирської районної державної адміністрації (далі Житомирської РДА) не мав повноважень на передачу в оренду земельної ділянки лісового фонду (лісові насадження) площею понад 1 га. Земельна ділянка передана ОСОБА_2 на підставі незаконних рішень органу виконавчої влади із фактичною зміною цільового призначення на нелісогосподарські потреби без розробки та затвердження проекту землеустрою, без витребування експертних висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства та без погодження з територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства. ОСОБА_2 в порушення вимог ст. ст. 122, 149 Земельного кодексу України, ст.18 Лісового кодексу України, укладено не договір довгострокового тимчасового користування лісами, а незаконний договір оренди земельної ділянки лісового фонду з органом виконавчої влади, який фактично не мав права розпоряджатися землями вказаної категорії.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки рішення ухвалене за неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому вважає його незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин дана земельна ділянка не була у встановленому порядку надана у постійне користування ДП «Житомирський лісгосп АПК» для ведення лісового господарства, а рахувалася в землях запасу Туровецької сільської ради Житомирського району, як лісова, що не визначає категорію цих земель за її цільовим призначенням. Тому передача такої земельної ділянки у власність або користування громадянам чітко регламентована Земельним кодексом України.

Крім того, відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Отже, приймаючи оспорювані рішення та укладаючи вказаний договір оренди Житомирська РДА діяла в межах своїх повноважень.

Також зазначає, що прокурор, який діє в інтересах держави не є належним позивачем, оскільки не передбачено можливість набуття прокурором статусу позивача за наявності органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Звертає увагу на те, що районним судом безпідставно не застосовано строк позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, оскільки вважає, що прокурор знав до повноважень яких органів належить контроль у сфері земельних відносин, мав обєктивну можливість знати про порушення своїх прав ще у 2008 році.

Крім того, при вирішенні даної справи судом першої інстанції не дотримано принцип непорушності права власності особи з урахуванням в тому числі, і судову практику Європейського суду з прав людини, як інструмент функціонування Конвенції про захист прав людини і основних свобод, що є частиною національного законодавства України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при видачі оспорюваних розпоряджень голова Житомирської РДА вийшов за межі наданих йому повноважень. Спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду і передача її у користування згідно чинного законодавства належить до повноважень Кабінету міністрів України. Крім того, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки початком його перебігу є момент отримання прокурором повідомлення про порушення відповідачами чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 червня 2007 року є власником земельної ділянки водного фонду, площею 2,40 га (кадастровий номер : :02:000:0003), що розташована на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області за межами населених пунктів із цільовим призначенням для рибогосподарських потреб (т.1 а.с. 119-121).

Згідно листа генерального директора Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради № 310 від 04 вересня 2007 року, враховуючи погодження дочірнього підприємства «Житомирський лісгосп АПК», на підставі ст.ст. 18, 20, 31 Лісового кодексу України, підприємство не заперечувало проти передачі у встановленому порядку для довгострокового користування терміном на 10 років земельної ділянки лісового фонду без вилучення її у постійного лісокористувача, що розташована у Вересівському лісництві, квартал 24, виділ 12, загальною площею 1,4 га для культурно-оздоровчих, рекреаційних цілей та обслуговування водойми, яка перебуває у власності ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 17).

12 листопада 2007 року розпорядженням голови Житомирської РДА за № 1127 надано дозвіл на розроблення технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,40 га з метою передачі в оренду прибережної захисної смуги без вилучення у постійного лісокористувача ДП «Житомирський лісгосп АПК» для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей на території Туровецької сільської ради Житомирського району та складання договору оренди землі (т. 1 а.с. 27).

Розпорядженням голови Житомирської РДА від 31 березня 2008 року № 433 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано в оренду терміном на 10 років ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,40 га під встановлення прибережної захисної смуги за рахунок земель ДП «Житомирський лісгосп АПК» без вилучення її в постійного лісокористувача для обслуговування водойми, культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей на території Туровецької сільської ради Житомирського району шляхом укладення договору оренди землі (т.1 а.с. 28).

Договір оренди спірної земельної ділянки було укладено 02 червня 2008 року, зареєстровано у Житомирському районному відділі регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 001 від 02.06.2008 і оформлено акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду (т. 2 а.с. 3-11).

Пункутом «а» частини 1 статті 7 Земельного кодексу України (далі ЗК України), в редакції, яка була чинною на момент виникнення вказаних правовідносин, передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

За приписами статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (ст. 1 Лісового кодексу України (далі ЛК України).

Згідно ст. 17 ЛК України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 18 ЛК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обєктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Довгострокове тимчасове користування лісами засноване на договорі строкового платного використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних, освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятих в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено , зокрема передачу у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Згідно положень ст.4 Водного кодексу України (далі ВК України)( в редакції чинній на момент виникнення цих правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, тощо.

Уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га 60 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст. 85 ВК України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Пунктом «б» частини 3 статті 122 ЗК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

Судом встановлено, що на момент винесення оспорюваних розпоряджень головою Житомирської РДА та укладення договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2 спірна земельна ділянка не була у встановленому законом порядку надана у постійне користування ДП «Житомииський лісгосп АПК» з цільовим призначенням для ведення лісового господарства. Це підтверджується тим, що не приймалося рішення відповідного державного органу або органу місцевого самоврядування про передачу вказаних земель ДП «Житомииський лісгосп АПК» та відсутністю державного акту на постійне користування для ведення лісового господарства.

Згідно «Прикінцевих положень» ЛК України, зокрема пункту 5 розділу VIII, підтвердження планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування права постійного користування земельними лісовими ділянками було передбачене лише для державних лісогосподарських підприємств. Дочірнє підприємство «Житомирський лісгосп АПК» на час винесення оспорюваних розпоряджень Житомирської РДА входило до складу Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради, тому ці положення закону не регулюють спірні правовідносини.

Положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказана земельна ділянка на момент виникнення даних правовідносин безспірно відносилася до земель лісового фонду, оскільки належні та допустимі докази цього відсутні і такі не встановлені судом. Сам факт наявності у матеріалах справи документів, які підтверджують ведення ДП «Житомииський лісгосп АПК» лісогосподарських заходів на цій земельній ділянці згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, не підтверджує наявність законного права постійного користування земельною ділянкою для ведення лісового господарства даним підприємством.

Приймаючи до уваги, що за положеннями земельного законодавства, яке було чинним на момент спірних правовідносин, землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у постійне користування, а також землі, право власності або користування якими припинено і ці землі перебувають у віданні сільських, селищних, районних, міських, в адміністративному порядку яких є район, Рад народних депутатів, то вказана земельна ділянка на момент спірних правовідносин відносилася до земель запасу Туровецької сільської ради Житомирського району, як лісова, що не визначає категорію цих земель за її цільовим призначенням. Це підтверджується і листом ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» (правонаступник ДП «Житомирський лісгосп АПК») від 23 червня 2015 року та планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування спірної земельної ділянки.

Із матеріалів справи убачається, що спірна земельна ділянка, площею 1,4 га, розташована повздовж земельної ділянки водного фонду, площею 2,40 га (водойми), власником якої є ОСОБА_2

Згідно технічної документації із землеустрою, вказана земельна ділянка виділена останньому і передана в оренду терміном 10 років ( строк оренди закінчується 02 червня 2018 року) для встановлення прибережної смуги, без вилучення у постійного лісокористувача, для обслуговування водойми та з метою культурно-оздоровчих, рекреаційних цілей на території Туровецької сільської ради та за межами населених пунктів Житомирського району та області без вилучення її в постійного лісокористувача.

Судом встановлено, що до передачі спірної земельної ділянки в оренду відповідачу вона знаходилася в оренді ТОВ «Аміко» на підставі договору оренди земельної ділянки від 09 серпня 2007 року з тим же самим цільовим призначенням для встановлення прибережної смуги, обслуговування водойми і культурно-оздоровчих цілей (т.2 а.с. 29-32).

За таких обставин висновки суду першої інстанції, що згідно положень ч.3 ст. 124 ЗК України та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 677 від 26 травня 2004 року передача земельної ділянки ОСОБА_2 повинна була здійснюватися за проектом відведення є помилковими і не ґрунтуються на доказах та встановлених обставинах справи.

Згідно положень ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, та шостою статті 203 цього Кодексу

Системний аналіз вище зазначених правових норм, які були чинними на момент вказаних правовідносин, дає підстави стверджувати, що голова Житомирської РДА при винесенні спірних розпоряджень, укладенні спірного договору оренди земельної ділянки діяв у межах наданих повноважень, передбачених Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та у відповідності до положень цивільного, земельного, водного, лісового законодавства України.

Інші доводи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що правових підстав для визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Житомирської районної державної адміністрації від 12 листопада 2007 року №1127 та від 31 березня 2008 року №433 і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 02 червня 2008 року, укладеного між Житомирською РДА та ОСОБА_2 не вбачається.

Відтак, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності, апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки судом ухвалюється нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У звязку із задоволенням апеляційної скарги і ухваленням колегією суддів рішення про відмову у задоволенні позову підлягають стягненню із позивача на користь відповідача ОСОБА_2 4547 грн. 40 коп. понесених витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави до Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, ОСОБА_2, треті особи: Державна екологічна інспекція у Житомирській області, Дочірнє підприємство "Червоноармійський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Стягнути з прокуратури Житомирської області ( ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 4547 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: