РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Якуші Н.В.,

при секретарі Коломойцеві М.М.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року до суду звернувся позивач з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій заявив вимоги про стягнення з відповідача на свою користь суму франшизи у розмірі 510 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн..

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 02.11.2015 року приблизно о 14 годині 45 хвилин на вул. Раднаркоміській 9/11 в м. Харків сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Geely», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Позивач зазначив, що матеріальна шкода, яка була заподіяна внаслідок ДТП автомобілю «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 складає 1639,80 грн., що підтверджується страховим актом № 110693 від 23 травня 2016 року та була відшкодована страховиком у розмірі 1129 грн. 80 коп., тобто з врахуванням розміру франшизи, встановленому у полісі.

Вказуючи на те, що оскільки цивільно - правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в АТ «Просто-страхування», яке виплатило страхове відшкодування зменшене на розмір франшизи, то просив суд стягнути з ОСОБА_2 франшизу передбачену умовами поліса страхування № АЕ/4269720 від 29.04.2015 у розмірі 510 грн., оскільки останній в добровільному порядку вказану суму не сплатив.

Також позивач вказував на те, що йому була завдана моральна шкода, яка на його думку полягає в тому, що в результаті протиправних дій ОСОБА_2 відбулось порушення нормальних життєвих зв'язків позивача через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Крім того, позивач вказав, що діями ОСОБА_2 було суттєвим чином пошкоджено належне йому майно, внаслідок чого він тривалий час позбавлений можливості користуватися автомобілем, знаходився у нервовому стані через те, що у нього немає вільних коштів на його ремонт, у зв'язку з чим, він визначив розмір грошового відшкодування спричиненої йому моральної шкоди у сумі 10000 грн. та просив суд стягнути з вказану суму з відповідача разом із судовими витратами, які він поніс при зверненні до суду.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1, діючий на підставі договору щодо правової допомоги від 12.10.2016 року, (а.с. 8) в судове засідання з'явився, просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, а також просив відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору та надання позивачу юридичної допомоги.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги в частині стягнення з нього розміру франшизи, передбачену полісом у сумі 510 грн. визнав. Щодо вимог про стягнення з нього 10000 грн. моральної шкоди заперечував та зазначав, що позивач не надав жодних доказів завдання йому моральної шкоди.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Правовідносини в сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" , що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні 02.11.2015 року приблизно о 14 годині 45 хвилин на вул. Раднаркоміській 9/11 в м. Харків сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, який під час об'їзду першкоди, а саме транспортного засобу «Geely», державний номерний знак НОМЕР_1, який був припркований, не дотримався інтервалу, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, завдано матеріальну шкоду, чим порушив п. 13.3 ПДР України.

Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № АЕ/4269720 від 29.04.2015 року автомобіль марки «Volkswagen», 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 був застрахований у АТ «Просто-страхування» в межах ліміту: 100000 грн. - за шкоду заподіяну життю та здоров'ю третіх осіб, 50000 - за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, зі встановленою франшизою в розмірі 510 грн. (а.с. 5).

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 7). Вказана постанова ОСОБА_2 не була оскаржена та набула законної сили.

Відповідно до страхового акту № 110693 від 23 травня 2016 року було встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди володільцю автомобіля «Geely», д.н.з. НОМЕР_1 було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1639,80 грн.(а.с. 6).

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що відповідно до ст.ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюється також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на прав господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Згідно з п.1.3 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу

Пунктом 1.6 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору, оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах страхове відшкодування).

Крім того, відповідно до абзацу 1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.09.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну.

Судом встановлено, що позивач керував транспортним засобом на підставі свідоцтва про транспортний засіб, а тому він дійсно має право вимагати відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ч.4 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правовий аналіз наведеної норми Основного Закону свідчить про наявність механізму такого захисту, за умов додержання правил відповідних проваджень.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АЕ/4269720 від 29.04.2015 року франшиза була встановлена у розмірі 510 грн.

В судовому засіданні відповідача ОСОБА_2 визнав позовні вимоги в частині стягнення суми франшизи в розмірі, визначеному у Полісі.

Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крим того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову ,яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем в частині стягнення з нього суми франшизи не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_3 як на підставу для задоволення цієї позовної вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до ОСОБА_2 щодо стягнення франшизи у розмірі 510 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 стосовно стягнення з відповідача ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до п.5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач вказував, що в результаті пошкодження автомобіля відбулось порушення його нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження свого активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, відмову відповідача в добровільному порядку сплатити суму франшизи. Розмір грошового відшкодування цієї моральної шкоди позивач визначив у сумі 10000 грн.

Проте, аналізуючи посилання позивача, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки на думку суду ОСОБА_3 взагалі не довів, що займається активним громадським життям і внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його громадське життя та поведінка погіршилась, а стосунки в родині та зі знайомими порушились.

Далі, позивач посилався на заподіяні йому душевні страждання, які пов'язані з втратою можливості користуватися автомобілем.

Дослідуючи вимоги позивача з заявлених вище підстав, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства.

Відповідно до матеріалів справи «Бурдов проти Росії»/ Розгляд по суті і справедлива сатисфакція/, Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими лише завдяки визнанню судом наявності порушення, заявник зазнав певної моральної шкоди. Однак зазначена у вимозі конкретна сума є надмірною. Керуючись при визначенні суми компенсації принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції, суд зменшив суму моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги в повному обсязі, оскільки ОСОБА_3 не надав доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру саме на суму заявлену в позові, але враховуючи характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок пошкодження майна, що змусило його в деякій мірі змінити постійний спосіб свого життя, а саме звертатися до фахівця з права, до суду, оскільки відповідач дійсно визнав, що не погоджувався без рішення суду сплатити позивачу суму франшизи, передбачену Полісом, суд задовольняє позовні вимоги в сумі 510 грн., що дорівнює сумі, яку відповідач відмовився виплатити позивачу в добровільному порядку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Матеріалами справи підтверджується сплата позивачем 551 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого ним за звернення до суду з цим позовом, а тому ці витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України є підтвердженими і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по оплаті послуг адвокату в сумі 5120 грн., які складались з надання консультацій з питань практики відшкодування майнової та моральної шкоди, визначення обсягу предмету доказування та необхідних доказів, аналіз судової практики, складання позовної заяви ( 8 год.).

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», від 20.12.2011року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах , в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Матеріали справи містять копії квитанцій від 09.01.2017 року на суму 1280 грн. та від 30.01.2017 на суму 3840 грн. в яких зазначено призначення платежу - оплата за правову допомогу, а тому суд вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача, оскільки її розмір відповідає розміру, визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (480 хв. (1600 грн.х40%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,10,57, 58, 60, 61, 79, 88, 212,213,215 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ІНН НОМЕР_5) на користь ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди франшизи в розмірі 510 (п'ятсот десять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ІНН НОМЕР_5) на користь ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1) в рахунок відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 510 (п'ятсот десять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ІНН НОМЕР_5) на користь ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 гривень 20 коп. та витрати за отриману правову допомогу у сумі 5120 грн.

У задоволенні інших заявлених позовних вимог відмовити за відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення постановлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Н.В. Якуша