ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» про стягнення заборгованості з орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 14 вересня 2008 року їх мати ОСОБА_8 уклала з відповідачем - Сільськогосподарським підприємством «Вікторія» (ТОВ) (далі - СП «Вікторія» (ТОВ) договір № 5 оренди земельної ділянки площею 10,29 га та договір № 5/1 оренди земельної ділянки площею 9,32 га.

Строк дії договорів сторонами встановлений на 5 років починаючи з дати його реєстрації, тобто з 06 квітня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх мати ОСОБА_8 померла, вони як спадкоємці першої черги після її смерті в установлений законом строк прийняли спадщину. Позивач ОСОБА_6 успадкувала земельну ділянку під НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 9,32 га, у межах згідно з планом, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а позивачка ОСОБА_7 успадкувала земельну ділянку під НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 10,29 га, у межах згідно з планом, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З урахуванням грошової оцінки кожної земельної ділянки у розмірі 68 970 гривень позивачами було пред'явлено позов до відповідача щодо стягнення орендної плати у розмірі 2 069 гривень 10 копійок за використання належних їм земельних ділянок за період 2012-2014 років, що відповідно становить 3 % від грошової оцінки землі.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року позов було задоволено та стягнуто з відповідача на їхню користь заборгованість з орендної плати у розмірі 10 325 гривень 50 копійок.

Рішення відповідачем було виконано. У 2012 році здійснено оплату у 2012 році в сумі 2 069 гривень 10 копійок та після ухвалення рішення від 20 січня 2015 року - 10 325 гривень 50 копійок.

Після чого їм стало відомо, що сума заборгованості з орендної плати визначена неправильно, так як нормативна грошова оцінка кожної земельної ділянки в зазначений період складає 167 617,59 гривень

Відповідач не погоджується сплачувати орендну плату за договорами за 2012-2014 роки, виходячи з нормативної грошової оцінки належних їм земельних ділянок. Позивачі вважають, що між ними та відповідачем досягнуто домовленості за договорами щодо встановлення розміру оплати за оренду земельних ділянок виходячи з розміру 3 % визначеної вартості земельної ділянки, що підтверджується рішенням суду від 20 січня 2015 року, яке відповідачем не оскаржувалось та виконане в повному обсязі.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 610, 611, 612, 622 ЦК України, ст. ст. 13, 21 Закону України «Про оренду землі», Указ Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» , позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь кожної з них недораховану заборгованість з орендної плати за 2012-2014 роки у розмірі 8 888 грн 29 копійок та понесені судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» (ТОВ) про стягнення заборгованості з орендної плати задоволено.

Стягнуто з Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» (ТОВ) на користь ОСОБА_6 заборгованість з орендної плати за 2012-2014 роки у розмірі 8 888 гривень 29 копійок.

Стягнуто з Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» (ТОВ) на користь ОСОБА_7 заборгованість з орендної плати за 2012-2014 роки у розмірі 8 888 гривень 29 копійок.

Стягнуто з Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» (ТОВ) на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Стягнуто з Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» (ТОВ) на користь ОСОБА_7 понесені нею судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року рішення Іванівського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Сільськогосподарського підприємства «Вікторія» (ТОВ) про стягнення заборгованості з орендної плати відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони фактично погодили ціну за договорами № 5, № 5/1, що вбачається з рішення суду від 20 січня 2015 року, за яким відповідач визнав позовну заяву та добровільно здійснив виплату за рішенням виходячи з розміру 3 % визначеної вартості земельної ділянки. Суд погодився з розрахунком, наданим позивачами, виходячи з щорічної орендної плати, за кожну земельну ділянку у розмірі 5 028 гривень 53 копійки, яка складається з нормативної грошової оцінки земельної ділянки у розмірі 167 617 гривень 59 копійок, помноженої на 3 %, що становить загалом 30 171 гривня 18 копійок. Оскільки відповідач сплатив позивачу за 2012-2014 роки загальну суму у розмірі 12 394,6 грн, недорахована орендна плата становить розмір 17 756 гривень 58 копійок. Тому з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню сума у розмірі 8 888 гривень 29 копійок.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що укази Президента України мають рекомендаційний характер і є підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору за домовленістю сторін, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 %, а також помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що сторони фактично погодили ціну за договорами № 5, № 5/1, що вбачається з рішення суду від 20 січня 2015 року, за яким відповідач визнав позовну заяву та добровільно здійснив виплату за рішенням виходячи з розміру 3 % визначеної вартості земельної ділянки.

Як установлено судами попередніх інстанцій, позивачу ОСОБА_6 належить земельна ділянка НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 9,32 га у межах згідно з планом, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, яка належала їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 091039.

Позивачу ОСОБА_7 належить земельна ділянка НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 10,29 га, у межах згідно з планом, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, яка належала їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

14 вересня 2008 року їх мати ОСОБА_8 уклала з відповідачем - СП «Вікторія» (ТОВ) договір № 5 оренди земельної ділянки площею 10,29 га та договір № 5/1 оренди земельної ділянки площею 9,32 га. Строк дії договорів сторонами встановлений на 5 років, починаючи з дати його реєстрації, тобто з 06 квітня 2009 року.

Відповідно до витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27 січня 2015 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 10,2865 га, належної позивачу ОСОБА_7, станом на 2012-2014 роки складає 167 617,59 грн.

Відповідно до витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27 січня 2015 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 9,3217 га, належної позивачу ОСОБА_9, станом на 2012-2014 роки складає 167 617,59 грн.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року у цивільній справі № 499/1597/14-ц за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до СП «Вікторія» (ТОВ) про стягнення заборгованості з орендної плати позв задоволено. Суд стягнув з відповідача - СП «Вікторія» (ТОВ) на користь позивачів заборгованість з орендної плати за 2012-2014 роки у розмірі 10 325 гривень 50 копійок та судові витрати.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV (далі - Закон № 161-XIV) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 21 Закону № 161-XIV орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Отже, розмір та умови оплати, указані в договорі, не можуть суперечити чинному на час укладення договору законодавству.

Частиною 2 ст. 23 Закону № 161-XIV орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Пунктом 1 Указу Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (далі - Указ Президента № 92/2002) (у редакції, чинній на момент укладення сторонами договору оренди земельної ділянки) визнано одним із пріоритетних завдань пореформенного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Указом Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (далі - Указ Президента №725/2008), внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін.

Виходячи з наведеного Указ Президента № 92/2002 (у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008) має рекомендаційний характер, він був прийнятий після укладення сторонами договору і є підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 %.

За умовами укладених договорів оренди земельних ділянок від 14 вересня 2008 року орендна плата становить 1 034 грн за кожен рік.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2011 року № 6-17цс11.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік