Головуючий суду 1 інстанції - Скочій Г.Д.
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 428/3831/15-ц
Провадження № 22ц/782/107/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м.Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Єрмакова Ю.В.

суддів: Назарової М.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря - Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Луганській області до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Республіки Кіпр,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року Головне територіальне управління юстиції у Луганській області звернулося до суду в інтересах громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_2 з зазначеним позовом, який згодом уточнили в частині написання прізвища позивача та дитини посилаючись на те, що 23 червня 2005 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_5 року у подружжя народився син ОСОБА_2. Дитина народилася та з моменту народження проживала вРеспубліці4 Кіпр з батьками. 21.03.2013 року відповідачка виїхала з сином в Україну без відома та згоди батька та відтоді до Кіпру більше не повернулася. Відповідно до тимчасової постанови суду у сімейних справах м. Нікосії відповідачці або будь якій іншій особі, яка діє від її імені заборонено вивозити неповнолітнього ОСОБА_2 за межі територіїРеспубліки4 Кіпр до повного завершення судового процесу по головній позовній заяві або до винесення нової постанови суду, окрім випадку, якщо відповідач з'явиться до суду 19.11.2010 року о 08-30 ранку та вкаже причину, згідно з якою ця постанова не зможе продовжувати свою дію. Відповідно до постанови суду у сімейних справах м. Нікосії від 21.01.2011 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, позивач отримала право на сумісне проживання та піклування про неповнолітнього сина та місцем проживання сина визначено місце проживання ОСОБА_3 в м. Нікосії. Також, судом визначено час спілкування позивача з дитиною. За постановою суду у сімейних справах м. Нікосії від 13.10.2013 року батька неповнолітньої дитини було зобов'язано щомісячно, починаючи з 01.10.2011 року перераховувати ОСОБА_3 суму у розмірі 230 євро на утримання дитини. 21.10.2013 року відповідачка разом з дитиною виїхала до України, чим самостійно змінила місце проживання їх сина і визначила його нове місце проживання в Україні.

На думку позивача, вказані дії порушують його право піклування про сина. У зв'язку з чим, посилаючись на норми Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25.10.1980 року, позивач просив суд визнати незаконним вивезення зРеспубліки4 Кіпр та подальше утримування на території України неповнолітнього сина ОСОБА_2, повернути дитину доРеспубліки4 Кіпр до місця його постійного проживання за адресою : АДРЕСА_1, а якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідачку передати їх сина батьку та допустити негайне виконання рішення в частині повернення дитини доРеспубліки4 Кіпр.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач з рішенням суду в частині відмови у задоволенні його вимог про забезпечення повернення дитини до Кіпру не згоден, вважає, що воно в цій частині прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду в частині того, що син адаптувався на новому місці проживання не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому просив рішення суду касувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, з'явившихся сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; 2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що такі вимоги судом першої інстанції були виконані.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції визнаючи переміщення відповідачкою дитини з Кіпру до України незаконним, пославшись на положення Конвенції «Про права дитини», « Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», виходив з того, що дитина адаптувалася на новому місці в Україні та заперечує проти повернення до країни батька, а тому підстав для такого її повернення немає.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач є громадянин Кіпру та відповідачка є громадянкою України, з 23.06.2005 року перебувають у шлюбі, мешкали у м. Нікосії на Кіпрі, від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 року у них народився син ОСОБА_2 , який мешкав зі сторонами. Згідно з довідкою посольства України вРеспубліці4 Кіпр №2 від 19.01.2009 року син сторін зареєстрований громадянином України, що відповідає ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», згідно з якою особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. У подальшому склалися обставини, через які сторони припинили спільне проживання та вирішували питання стосовно піклування та утримання сина у судах Нікосії. Відповідно до тимчасової постанови суду у сімейних справах м. Нікосії, відповідачці або будь якій іншій особі, яка діє від її імені заборонено вивозити неповнолітнього сина сторін за межі території Кіпру, до повного завершення судового процесу по головній позовній заяві або до винесення нової постанови суду, окрім випадку, якщо відповідач з`явиться до суду19.11.2010 року о 08-30 ранку та вкаже причину, згідно з якою ця постанова не зможе продовжувати свою дію. Згідно даної постанови ім'я неповнолітнього заноситься до списку осіб, яким заборонено виїзд з території Кіпру. Відповідно до постанови суду у сімейних справах м. Нікосії від 21.01.2011року за позовом відповідачки до позивача, вона отримала право на сумісне проживання та піклування про неповнолітнього сина та місцем проживання сина визначено місце її проживання в м. Нікосії. Також судом визначено час спілкування позивача з дитиною. За постановою суду у сімейних справах м. Нікосії від 13.10.2013 року батька неповнолітньої дитини було зобов'язано щомісячно, починаючи з 01.10.2011 року перераховувати відповідачці суму у розмірі 230 євро на утримання дитини.

21 жовтня 2013 року, відповідачка вивезла дитину ізРеспубліки4 Кіпр до України без згоди його батька позивача у справі.

Зазначені обставини підтверджуються наданими доказами та не заперечуються сторонами.

Рішення суду в частині визнання переміщення відповідачкою дитини з Кіпру до України незаконним сторонами не оскаржується, а тому в цій частині законність та обгрунтованість судового рішення апеляційною інстанцією не переглядається.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відсутності підстав для повернення дитини, то в цій частині судова колегія дійшла наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конвенціями « Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» та «Про права дитини».

Так, відповідно до ст. 12 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція):

Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6- 1598цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Приписами ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)встановлено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить обставини, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Крім того, суд може відмовити також у поверненні дитини, якщо це суперечить основоположним принципам запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод , тобто підставою відмови у поверненні дитини є порушення публічного порядку - правопорядку держави, принципів і засад, які становлять основу існуючого в ній ладу і стосуються незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо (ст. 20 Гаазької Конвенції).

У цій статті йдеться про співвідношення публічного і приватного інтересів, межі втручання держави та її судової системи у відносини між приватними особами, що знаходяться у різних країнах, а також припустимість застосування іноземного закону на території іншої держави, оскільки пріоритетною метою будь-якої держави є захист національного порядку у відносинах, пов'язаних з іноземним елементом.

Тому при вирішенні питання щодо повернення дитини до країни позивача, суд повинен встановити, чи є обрана країна для поїздки дитини реально небезпечною для її життя і здоров'я через соціально-політичний, санітарно-епідемічний стан в цій країні: форма державного управління (диктатура, фашистський режим), проведення бойових дій, внутрішні воєнні та національно-релігійні конфлікти, кліматичні катаклізми, епідемії у країні позивача, особливості стану здоров'я дитини та сумісність його із кліматичними умовами країни позивача тощо).

Також, стаття 3 Конвенції «Про права дитини» 1989 року встановлює, що:

1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

2. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 10 Конвенція «Про права дитини» передбачає, що:

1. Відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї.

2. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Стаття 11 Конвенції «Про права дитини»1989 р. покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Отже, суд вирішує питання про повернення дитини з урахуванням зазначених вище винятків, коли у поверненні може бути відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що син сторін після переміщення його матір'ю в Україну прижився за новим місцем проживання у родині матері, де йому створено всі умови для розвитку та виховання, повертатися у країну батька не бажає.

Доказами, які є в матеріалах справи підтверджено, що дитина відвідує навчальний заклад, з характеристики зі школи вбачається, що дитина швидко адаптувалася до навчання в школі, почуває себе комфортно в учнівському колективі, з перших днів навчання в школі знайшов спільну мову з учнями класу, з медичної довідки вбачається, що дитина здорова, привита відповідно віку. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов дитина має окрему кімнату, в якій облаштоване місце для навчання та відпочинку, наявні розвиваючи ігри та іграшки відповідно до віку, дитина забезпечена в повній мірі сезонним одягом та взуттям.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виходячи з найвищих інтересів дитини, оцінивши докази по справі у їх сукупності щодо адаптування дитини на новому місці перебування, дитина заперечує проти такого повернення, про що повідомила суд у судовому засіданні, прижилася у своєму новому середовищі, правильно дійшов висновку про те, що підстав для повернення її до країни батька не вбачається.

Отже, з урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині щодо залишення дитини в Україні з матір'ю відповідачкою громадянкою України є якнайкращим забезпеченням інтересів дитини, як на даний час, так і в майбутньому, дозволить уникнути психологічного травмування, пов'язаного знову зі зміною країни проживання, оточення, мови, звичаїв, від чого дитина відвикла на даний час.

Доводи апелянта про те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки він посилаючись на ст. 13 Конвенції «Про права дитини», фактично за змістом застосовує ст. 13 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», це стосується і застосування частини 1 статті 12 Конвенції «Про права дитини», на увагу не заслуговують.

Судова колегія вважає, що у даному випадку має місце у рішенні описка у назві нормативного акту, оскільки цитується саме та норма і того міжнародного нормативно-правового акту, який поширюється на виниклі правовідносини, отже правильно слід вважати, що судом застосовано вказані статті саме Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», а не Конвенції «Про права дитини», де вказані статті містять інший зміст.

При цьому, слід зазначити про те, що на момент розгляду справи в суді ( реєстрація позовної заяви від 07.05.2015 року) дитина перебувала на території України більш ніж 1 рік, а тому при вирішенні питання про повернення дитини до країни батька слід враховувати обставини щодо наявності того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі.

Доводи апелянта про порушення судом ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині його права, як батька на повагу до його сімейного життя, та тій психологічній травмі, яку отримали батько та син при незаконному вивозі його в Україну, що є прямим та грубим порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на увагу не заслуговують.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом.

Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157 - 159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

При цьому, необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У даному випадку, дійсно, є ознаки порушення права позивача, як батька, оскільки відповідачкою без згоди позивача проведено зміну місця проживання дитини, однак при вирішенні вказаного спору необхідно керуватися найвищими інтересами саме дитини, а не батька, які не співпадають з інтересами дитини, та яка заперечує проти повернення до країни батька,

Доказів того, що дитина морально страждає до теперішнього часу через розлучення з батьком, яке розтягнулося у часі на кілька років не з вини батька, немає, навпаки, дитина після прибуття в Україну -країну матері, отримавши певну психологічну травму, пов'язану у зв'язку з переміщенням до України та зі зміною оточення та способу життя, на даний час адаптувалася до нових умов, відчуває себе комфортно. Позивач не позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, приймати участь у її розвитку та вихованні.

Доводи апелянта про порушення судом вимог статті 182 Цивільного процесуального кодексу України, тим, що суд неправильно прийняв до уваги думку дитини про небажання проживати з батьком, якій не виповнилося 10 років, оскільки допит дитини проведено з порушенням правил допиту малолітньої особи, а тому є сумніви щодо відповідності віку і розвитку дитини можливості висловлювати свою думку щодо бажання проживати з позивачем чи ні, щодо можливого впливу на нього інших осіб з цього питання, через що виникла необхідність в застосуванні спеціальних знань в галузі судової психології та проведенні судово-психологічної експертизи з цього питання, чого зроблено не було, на увагу не заслуговують.

Відповідно до положень статті 12 цієї Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року) зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку.

Зокрема, згідно з положеннями частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України».

Отже, дитина має право висловлювати свою думку з питань, що стосуються її життя, вік дитини значення не має, фактично враховується тільки здатність дитини розуміти ситуацію, яка склалася.

Відповідно до ст. 182 ЦПК України, допит малолітніх свідків і, за розсудом суду, неповнолітніх свідків проводиться в присутності батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, якщо вони не заінтересовані у справі або представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, допит дитини - малолітнього сина сторін проводився у присутності викладача.

Доказів того, що на дитину здійснювався тиск під час допиту не надано, ці твердження позивача носять характер припущень.

Що стосується врахування думки дитини судом при прийнятті рішення у разі, якщо вік дитини менший ніж встановлено вітчизняним законодавством, то це питання вирішується судом у сукупності з іншими доказами у справі, що фактично має місце у даному випадку.

Проте, судом апеляційної інстанції перевірено доводи позивача щодо з'ясування думки дитини про відмову від повернення до країни батька.

У судовому засіданні апеляційної інстанції дитина була допитана за участю фахівця за кваліфікацією психолога, викладача з досвідом роботи з дітьми понад 8 років та дитина, якій на даний час виповнилося десять років, підтвердила своє небажання негайно виїзджати до країни батька для постійного там проживання, вказавши про те, що з батьком бажає спілкуватися, проте, є труднощі, оскільки не розуміє його мови, мати допомагала раніше в спілкуванні, перекладала їх розмови, мати не заперечує проти спілкування з батьком, відвідує спортивну секцію по футболу, має друзів, вивчає з репетитором англійську мову для спілкування з батьком, має свою кімнату, комп'ютер для навчання, має бажання відвідати батька та бабусю на Кіпрі.

Присутній при допиті психолог, викладач після допиту дитини зробила висновок про те, що дитина розвинута, давала відповіді сама, вільно, розуміла зміст питань, які ставилися, відповіді дитини були доступні його віку і розвитку, тиску не було, налаштування з боку матері проти батька не вбачається.

Що стосується необхідності в застосуванні спеціальних знань в галузі судової психології та проведенні судово-психологічної експертизи з цього питання, то відповідно до положень ст. 10,11, 143 ЦПК України суд вирішує справи на підставі наданих доказів, призначення експертиз допускається на підставі клопотання сторін про це.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами, у тому числі представниками відповідача клопотань про призначення такої експертизи на заявлялося, не заявлено таких клопотань і на даний час.

Доводи апелянта про порушення судом вимог статей 212-213 Цивільного процесуального кодексу України, щодо невідповідності рішення суду про доведеність адаптації неповнолітнього ОСОБА_2 до нових умов проживання та можливої психологічної травми сину в разі його повернення до Кіпру, оскільки це обгрунтовано тільки поясненнями вчителів про адаптацію дитини до нових умов, а чи завдасть дитині повернення до країни батька психологічної травми не з'ясовано взагалі, на увагу не заслуговують, оскільки ця обставина судом встановлена не тільки з показань свідків-вчителів, а й з пояснень представника опіки та піклування, з інших доказів, досліджених судом у встановленому порядку у їх сукупності, зокрема, з характеристик на дитину та родину відповідачки, з яких вбачається, що сім'я складається з бабусі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, мами ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2, живуть в облаштованому, приватизованому будинку, де дитина має свою кімнату з ліжком, столом, комп'ютером, ОСОБА_2 закінчив 2 клас Кризької ЗОШ, де успішно опанував шкільні предмети українською мовою, мама зацікавлена у розвитку дитини, відвідує школу, організація життя сім'ї налаштована на виховання ОСОБА_2 ,вказані обставини також підтверджені актом дослідження житлових умов родини відповідачки, в якій проживає дитина, також з висновку органу опіки та піклування вбачається, що дитина адаптувалася в Україні, має нормальні житлові умови в родині матері, яка займається її розвитком та вихованням, має друзів, в школі навчається гарно, у зв'язку з чим надали висновок про доцільність перебування малолітнього ОСОБА_2 з матір'ю, які оцінені в сукупності з дотриманням балансу інтересів та прав батьків та найвищих інтересів дитини, як на цей час, так і в майбутньому.

Отже, судом безспірно встановлено, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, про що свідчать факти, що син сторін відвідує школу в Україні за місцем проживання матері, гарно навчається, відвідує гуртки, за дитиною здійснюється медичний та інший догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, також, має місце зміна мови спілкування, дитина вважає своє теперішнє місце проживання своєї родини і себе постійним та комфортним.

Доводи апелянта про те, що суд повинен був керуватися інтересами дитини в порівнянні з можливостями його розвитку в умовах проживання на Україні і на Кіпрі, оскільки проживання дитини на Кіпрі з ним та навчання тут надає йому більше можливостей для розвитку і влаштування в житті в подальшому, на увагу не заслуговують, оскільки посилання батька, що проживання дитини на Кіпрі та навчання тут надає йому більше можливостей для розвитку і влаштування в житті, не конкретизоване, носить абстрактний характер та характер припущення. Крім того у м. Нікосії на Кіпрі відсутні житлові умови для проживання дитини з відповідачкою, оскільки до виїзду в Україну вона разом з сином проживала в орендованому житлі. Доводи апелянта, що він не заперечує проти проживання відповідачки з дитиною у його власному житлі, яке він має на Кіпрі , у даному випадку не має значення, оскільки місцем проживання дитини судом в країні батька визначено місце проживання матері, тому його згоди, щоб мати дитини мешкала разом з ним у його житлі, замало, таку згода також має висловити мати дитини, яка взагалі не бажає повертатися до Кіпру. А повернення дитини без матері є порушенням прав дитини на материнську опіку та любов, ніяких виняткових випадків для розлучення сина з матір'ю позивачем не надано, сумісне проживання батьків не склалося, на питання представника позивача, дитина зазначила про те, що пам'ятає, як батько бив маму.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Доводи апелянта про недостатнє з'ясування судом достатку сім'ї, в якій в Україні проживає його син, бо суду не надано будь-яких доказів матеріального стану відповідачки, про її дохід та працевлаштування, що свідчить про її не бажання утримувати дитину, на увагу не заслуговують, оскільки це має значення для вирішення позову про визначення місця проживання дитини, в даному випадку є рішення суду, постановлене в країні позивача про залишення дитини проживати з матір'ю, а тому суд не повинен з'ясовувати джерела доходу відповідачки у справі, де предметом є спір про повернення дитини до країни проживання.

Доводи апелянта про те, що при вирішенні щодо повернення дитини до країни позивача, суд повинен встановити, чи є обрана країна для поїздки дитини реально небезпечною для її життя і здоров'я через соціально-політичний, санітарно-епідемічний стан в цій країні: форма державного управління (диктатура, фашистський режим), проведення бойових дій, внутрішні воєнні та національно-релігійні конфлікти, кліматичні катаклізми, епідемії у країні позивача, особливості стану здоров'я дитини та сумісність його із кліматичними умовами країни позивача тощо), однак судом не надано ніякої правової оцінки небезпеки сину у зв'язку з веденням бойових дій в Луганській області неподалік від місця його проживання в Луганській області, до якої територіально відноситься с. Кризське, де проживає відповідач з сином, що є загальновідомим, та ці обставини становлять реальні ризики та загрозу для дитини, якщо буде ескалація бойових дій на Сході України, на увагу не заслуговують, оскільки місцевість, на якій проживає відповідачка з дитиною сторін знаходиться на контрольованій Україною території, де бойові дії не проводились і не проводяться, а посилання на ескалацію бойових дій на Сході України носить характер припущення без будь-яких доказів такої можливості.

Доводи апелянта про те, що судом порушено строки розгляду справи, що призвело до відчуження та втрати родинних зв'язків між позивачем та дитиною, на увагу не заслуговують, оскільки ця обставина не є підставою для повернення дитини до країни позивача.

Інші доводи апелянта містять цитування окремих положень рішень ЄС та його особисте тлумачення законодавства, обставин справи та доказів у ній.

Відтак, з огляду на обставини справи, колегія суддів вважає, що судом всебічно й повно досліджено обставини справи , спір вирішено з дотриманням норм міжнародного та національного права, пропорційно й обґрунтовано оцінено відповідні інтереси та права кожної особи - як батька, так і дитини, з урахуванням того, що повернення дитини нанесе більшої шкоди її інтересам, усталеному побуту, моральному, фізичному розвитку, ніж її залишення у країні тимчасового перебування, та з урахуванням думки дитини, ухвалено рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України, положеннями Конвенцій « Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» та «Про права дитини»,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий Єрмаков Ю.В.

Судді: Назарова М.В.

Яресько А.В.7