РІШЕННЯ

Іменем України

08.02.2017 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Козюренка Р.С.

при секретарі- Бугайчук В.М.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулась до суду з позовом про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час простою. У позові посилається на те, що з червня 2003 р. працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «ЛОКПЛ». Наказом № 197 від 7.04.2016 р. її звільнено з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України, у звязку із зміною в організації виробництва і праці. Вважає даний наказ незаконним, оскільки, з метою створення умов для виникнення права на застосування даної норми Закону при її звільненні, відповідачем було винесено ряд незаконних та сфальшованих наказів, які допустили штучне скорочення штату. Зокрема, 01.02.2016 року було видано наказ № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні», однак, її за 2 місяці не попередили про зміну істотних умов праці та не перевели в інше відділення на аналогічну вакантну посаду, хоча такі були в наявності. Водночас, наказом № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності» від 02.02.2016 року передбачено ліквідацію психіатричного туберкульозного відділення № 17 з 08.04.2016 року з посиланням на рішення медичної ради КЗ «ЛОКПЛ» від 28.12.2015 року. Наказом № 59 від 02.02.2016 року у психіатричному туберкульозному відділенні № 17 скорочено 50 ліжок та чисельність працівників відповідно до списку. При звільненні не враховано переважне право на залишення на роботі, не отримано згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не переведено на вільну вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Просить скасувати накази про звільнення та про оголошення простою, поновити її на посаду молодшої медсестри психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «ЛОКПЛ», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також за час незаконно оголошеного простою, з 05.02.2016 року до дня поновлення на роботі, в розмірі 4 455,33 грн.

24 січня 2017 р. представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою, просить стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2016 року до дня поновлення її на роботі та за час незаконно оголошеного простою в сумі 55 099,38 грн., посилаючись на тривалість розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Доповнила, що на момент оголошення простою у відділенні хворих не було, оскільки таких з туберкульозного перевели до інших відділень. В період з грудня 2015 року по березень 2016 року відбулись збори, де працівникам вказаного відділення пропонували писати заяви про звільнення і прийняття, про закриття ж відділення питання не ставилось, оскільки погоджувалось лише проведення перепрофілювання з психіатричного туберкульозного на соматичне відділення, що підтверджується рішенням Медичної ради від 28.12.2015 року. В свою чергу, відділ кадрів та головний лікар КЗ «ЛОКПЛ» відмовляли в наданні переліку вільних вакантних посад, що відповідають спеціальності, рівню кваліфікації та досвіду позивача. Оскільки позивач була згідна працювати у відділенні, яке мали створити 08.04.2016 року, в лютому 2016 року остання написала заяву про перевід у вказане відділення, проте, її було звільнено, а перепрофільоване відділення відкрили лише 01.09.2016 року. Просить позов задоволити.

Представник відповідача проти позову заперечив та пояснив, що в ході перевірки, проведеної прокуратурою Львівської області було встановлено, що хворі, котрим застосовано заходи медичного характеру, знаходяться в різних відділеннях КЗ «ЛОКПЛ», у звязку з цим було вирішено створити окремий відділ для вказаних осіб, реорганізувавши 17 відділення. Оскільки, станом на лютий 2016 року у 17 відділенні не було жодного хворого, наказом від 01.02.2016 року у вказаному відділенні оголошено простій, про що повідомлено всіх працівників. Наказом від 02.02.2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення № 17, скорочено ліжковий фонд КЗ «ЛОКПЛ» та чисельність працівників відділення. Про ліквідацію відділення та скорочення чисельності Департамент охорони здоровя був повідомлений, про що свідчить переписка з працівниками 17 відділення та погодження в подальшому штатного розпису і структури лікарні, оскільки, законодавством не визначено часу та форми такого погодження. Наполягає, що позивач звільнена відповідно до вимог закону, від пропозицій іншої роботи відмовилась. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працювала в КЗ «ЛОКПЛ» з червня 2003 року на посаді молодшої медсестри відділення №17.

Згідно з протоколом зборів працівників 17 відділення КЗ «ЛОКПЛ» від 28.12.2015 року, завідувач відділенням повідомив, що 4 пацієнти, які перебувають на лікуванні, в наступні дні будуть виписані або переведені з психіатричного до інших відділень.

Наказом № 54 з 01.02.2016 року в.о. Головного лікаря КЗ «ЛОКПЛ» ОСОБА_4 з 01.02.2016 року у 17 психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою або на інше підприємство, але в тій самій місцевості на строк до 1 місяця.

В судовому засіданні встановлено, що простій у 17 відділенні виник з обєктивних причин через відсутність пацієнтів, що стверджено наведеними вище доказами та не заперечується позивачем, котра підтвердила, що на момент оголошення простою у відділенні не було жодного хворого.

Проте, представником відповідача не надано жодного доказу, з якого вбачається, що позивачу було запропоновано перевестись в цей період на вакантну посаду в іншому відділенні, від чого остання відмовилась. Між тим, дана обставина не може слугувати підставою для скасування наказу № 54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою у № 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ «ЛОКПЛ», оскільки положення ст. 34 КЗпП України наділяє роботодавця правом, а не обовязком перевести працівника на іншу вакансію в межах однієї місцевості на час оголошеного простою.

В свою чергу, позивачем не наведено доводів та не надано доказів твердженню про незаконність прийняття оскаржуваного наказу.

З протоколу № 13 засідання медичної ради від 28.12.2015 року вбачається, що Медична рада вирішила взяти до уваги інформацію лікаря-фтизіатра 9 відділення ОСОБА_5 щодо роботи психотуберкульозних відділень КЗ «ЛОКПЛ» та доручити адміністрації лікарні у найкоротший термін розглянути процедуру реорганізації 17 туберкульозного відділення КЗ «ЛОКПЛ» у відповідності до чинного законодавства.

02.02.16 року КЗ «ЛОКПЛ»видано наказ № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників», згідно з яким, з 08.04.2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення № 17, скорочено ліжковий фонд КЗ ЛОКПЛ та чисельність працівників вказаного відділення згідно списку, в тому числі позивача, зобовязано письмово повідомити про можливе звільнення працівників.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12).

Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність скорочення чисельності або штату працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженого органу підприємства, і саме останній має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис.

Одночасно, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця.

Суд критично відноситься до акту від 24 лютого 2016 року "Про запропоновані посади", протоколу від 04 квітня 2016 року, протоколу від 05 квітня 2016 року та протоколу від 07 квітня 2016 року, як таких, що підтверджують факт виконання роботодавцем обов'язку щодо працевлаштування позивача, оскільки остання заперечує таку пропозицію з переліком посад та фіксацію відповідної відмови від переведення. Дані обставини свідчать про факт невиконання в повному об'ємі обов'язку, передбаченого ст. 492 КЗпП України.

Згідно з листом Департаменту охорони здоровя ЛОДА від 10.02.2016 року № 01-12-11/316/01 Департамент охорони здоровя гарантує пріоритетне працевлаштування у новоствореному відділенні КЗ «ЛОКПЛ» на відповідних посадах з 08.04.2016 року працівникам лікарні, в тому числі і позивачу. Як встановлено під час судового розгляду, нове відділення відкрито лише 1.09.2016р.

25.03.2016 року Розпорядженням № 176 за підписом в.о. головного лікаря КЗ ЛОКПЛ, з метою суворого дотримання прав працівників 17 відділення, створено комісію з розгляду переважного права працівників 17 відділення, що можуть бути звільнені, на працевлаштування.

Однак, суду не надано жодного рішення чи протоколу, з яких би вбачалось, що дійсно проведено аналіз кваліфікації і продуктивністю праці наявного молодшого медичного персоналу лікарні, для визначення переважного права залишення на роботі.

Згідно з наказом № 197 від 07.04.2016 року позивача звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 08.04.2016р. з формулювання у звязку з оптимізацією ліжкового фонду та скороченням чисельності працівників .

Твердження позивача, щодо недотримання відповідачем положень ст. 43 КЗпП України відсутність попередньої згоди виборчого органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявною в матеріалах справи копією листа від профкому, датованою 05 серпня 2016 року, про неможливість надання виписки про надання згоди профспілкової організації на звільнення позивача, оскільки вона є членом профспілкової організації КЗ ЛОКПЛ.

Судом також встановлено, що згідно п. 4.1.8 Нової редакції Статуту КЗ ЛОКПЛ, затвердженого головою Львівської обласної ради, погодженого начальником ГУОЗ ЛОДА та зареєстрованого 27.03.2006 року, ЛОКПЛ має право розробляти свою структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління за погодженням з Департаментом охорони здоров"я обласної державної адміністрації. З пункту 5.4 Статуту вбачається, що структура і штатний розпис ЛОКПЛ визначається відповідно до обсягу та характеру робіт та затверджуються начальником уповноваженого органу з питань охорони здоровя.

Вказане узгоджується з Положенням про Департамент охорони здоровя ЛОДА, затвердженим розпорядженням голови облдержадміністрації від 24.12.2012 року, пункт 9.19. якого передбачає, що директор Департаменту розглядає і затверджує кошториси доходів і видатків, структуру мережі і ліжковий фонд, штатні розписи та баланси підвідомчих закладів охорони здоровя.

В матеріалах справи міститься витяг зі штатного розпису на 2016 рік, в якому зазначається про наявність 17 туберкульозного відділення. Окрім того, долучена структура лікарні, затверджена 15.04.2016 року, з якої вбачається відсутність зазначеного відділення.

Враховуючи наведене, суд не вбачає порушення процедури прийняття наказу від 02 лютого 2016 року № 59 "Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників», а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Згідно даних довідки про доходи, наданої позивачем заробітна плата ОСОБА_3 за грудень 2015 року становить 7 305,94 грн., за січень 2016 року 3 887,43 грн..

Проте, з довідки наданої представником відповідача вбачається, що позивачу надавалась матеріальна допомога в розмірі 300,00 грн., яка не може включатись до розрахунку середньомісячної заробітної плати.

Тому, середньомісячна заробітна плата становить 5 446,69 грн., середньоденна: 214,00 грн. = 10 893,37 грн. : (27 р.д. +24 р.д.).

Зарплата за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016 року по 08.02.2016 року становить 32 253,60 грн. ( 214,00 грн. х 151 р.д.), які підлягають стягненню на користь відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 102,40 грн. в дохід держави.

Керуючись ст.ст.10,11,60,208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

озов задоволити частково.

Скасувати наказ № 197 від 07.04.2016р., виданий виконуючим обов'язки головного лікаря Комунального закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" в частині звільнення із займаної посади молодшої сестри медичного стаціонару 17 відділення ОСОБА_3

Поновити ОСОБА_3 на посаді молодшої сестри медичного стаціонару 17 відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнути з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32253,60 (тридцять дві тисячі двісті п'ятдесят три) гривні 60 коп.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу.

Стягнути з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід держави в сумі 1102,40 гривні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Козюренко Р.С.