Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №332/4826/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Шалпегіна О.Л.
Провадження 22-ц/778/304/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Спас О.В.,

ОСОБА_2

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер», про зміну причини звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 до ЗДП «Кремнійполімер», про зміну причин звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, який неодноразово було уточнено.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 06.06.2011 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду механіка.

11 листопада 2011 року його було призначено на посаду начальника цеху № 6.

08 липня 2014 року ним подано заяву про звільнення за власним бажанням.

09 липня 2014 року він прийшов на підприємство за трудовою книжкою та розрахунком, проте йому повідомили, що згідно з наказом директора йому заборонено прохід на територію підприємства.

18 вересня 2014 року він отримав поштою наказ №268 від 11.09.2014 року про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП та наказ про припинення трудового договору.

Вважає таке звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки підстав для його звільнення за прогул у відповідача не було.

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати незаконними наказ по ЗДП «Кремнійполімер» № 268 від 11 вересня 2014 року та наказ № КП028 від 11 вересня 2014 року в частині формулювання причини звільнення; зобов'язати керівника ЗДП «Кремнійполімер» змінити в наказі № 268 та наказі № КП028 формулювання причин звільнення; зобов'язати керівника ЗДП «Кремнійполімер» виправити в трудовій книжці запис про звільнення та виплатити компенсацію заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 40970,16 грн., вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 8845,83 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними наказ ЗДП «Кремнійполімер» № 268 від 11 вересня 2014 року та наказ № КП028 від 11 вересня 2014 року в частині формулювання причини звільнення ОСОБА_3

Зобов'язано керівника ЗДП «Кремнійполімер» змінити в наказі № 268 та наказі № КП028 формулювання причин звільнення ОСОБА_3, зазначити «звільнити ОСОБА_3 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України».

Зобов'язано керівника ЗДП «Кремнійполімер» внести виправлення до запису № 48 від 11.09.2014 р. у трудовій книжці ОСОБА_3 щодо формулювання причин звільнення, шляхом внесення нового запису.

Стягнуто з ЗДП «Кремнійполімер» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку 8845,83 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ЗДП «Кремнійполімер» на користь держави судовий збір у розмірі 380,78 грн.

На вказане рішення суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити та викласти наступного змісту: Позов ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі яким позовні вимоги задовольнити. Зобовязати ЗДП «Кремнійполімер» виплатити ОСОБА_3 компенсацію заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 40970,16 грн. Стягнути з ЗДП «Кремнійполімер» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.»

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи,порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 з 06 травня 2011 року працював на ЗДП «Кремнійполімер» в якості механіка цеху № 6 пароводопостачання нейтралізації і очищення промислових стоків, а з 11 листопада 2011 року він був призначений начальником цього цеху. Після об'єднання двох цехів на підприємстві ОСОБА_3 призначений 01 жовтня 2012 року начальником цеху № 6 пароводопостачання нейтралізації і очищення промислових стоків та аміачно-холодильного ЗДП «Кремнійполімер» (а.с. 197 т. 3).

30 травня 2014 р. позивач подавав до відповідача заяву про звільнення за угодою сторін з 30 травня 2014 р. (а.с.75 т.1).

22 червня 2014 р. позивач направив до відповідача поштою заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначивши днем звільнення 23 червня 2014 р. і мотивуючи причину звільнення затримкою виплати заробітної плати (а.с.83 т.1). Відповідач зазначив, що вказана заява надійшла поштою та була зареєстрована 25 червня 2014 р.

08 липня 2014 року позивач подав до ЗДП «КРЕМНІЙПОЛІМЕР» заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України без зазначення строку звільнення, яку прийняв начальник відділу кадрів, про що є відповідна відмітка на заяві (а.с. 9 т.1).

Листом начальника відділу кадрів від 08 липня 2014 року № 1493 ОСОБА_3 було поінформовано про те, що в своїй заяві про звільнення він не вказав строк розірвання трудового договору, не виконав наказ по підприємству про передачу основних фондів. Тому позивача було запрошено на підприємство для узгодження дати звільнення та проведення передачі цінностей цеха № 6, після чого звільнитися (а.с. 10, 86 т.1). Отримання такого листа позивач не заперечує, його копію долучив до позовної заяви.

Наказом № 268 від 11 вересня 2014 року по підприємству ЗДП «КРЕМНІЙПОЛІМЕР» ОСОБА_3 звільнено з 11 вересня 2014 року за прогули без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13 т. 1). Також відповідачем виданий наказ № КП028 від 11 вересня 2014 року про припинення трудового договору з позивачем за прогули без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Копії вказаних наказів із супровідним листом були направлені рекомендованим поштовим відправленням на адресу позивача. При цьому, у супровідному листі за підписом виконуючого обовязки начальника відділу кадрів було запропоновано позивачеві зявитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Позивачем вказано, що зазначена кореспонденція отримана ним 18 вересня 2014 року.

У справі встановлено і не заперечується сторонами, що станом на червень 2014 р. ЗДП «КРЕМНІЙПОЛІМЕР» мав заборгованість із заробітної плати перед позивачем, що також підтверджується актом перевірки законодавства про працю Територіальної державної інспекції праці у Запорізькій області від 08.07.2014 р. (а.с.39 т.1).

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, 22 червня 2014 р. позивач мав право вимагати розірвання трудового договору за власною ініціативою у визначений ним строк. Враховуючи те, що після подачі вказаної заяви позивач не продовжив роботу і не відкликав подану заяву, відповідач незалежно від строку отримання такої заяви зобовязаний був оформити розірвання трудового договору з ОСОБА_3 у строк, який він просив, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Передача ввірених працівникові матеріальних цінностей не передбачена законодавством про працю в якості обставини, що впливає на дату припинення трудового договору.

Розглянувши справу ,районний суд вірно визначився , що ОСОБА_3 скористався наявним у нього правом на звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, подавши заяву 22 червня 2014 р., відсутність його на роботі 08 липня 2014 р. не може вважатися прогулом без поважних причин та бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Розірвавши трудовий договір з позивачем за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач порушив порядок застосування до працівника вказаного виду дисциплінарної відповідальності. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. В порушення вказаної норми відповідач видав спірні накази про звільнення позивача за прогул 11 вересня 2014 року, тобто, зі значним пропуском встановленого законом місячного строку, враховуючи, що відповідачеві було достовірно відомо про відсутність позивача на роботі.

Також, всупереч ст. 149 КЗпП України, відповідач не надав доказів, що він зажадав від позивача письмові пояснення щодо відсутності на роботі.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Розглянувши справу суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин і судова колегія погоджується з висновками суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог про зміну формулювання звільнення , і рішення суду в цієї частині сторонами не оскаржено.

Разом з тим судова колегія не може погодитися з висновками суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову в цієї частині, районний суд послався на те ,що позивач не навів обставин та доказів того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало його працевлаштуванню, у звязку з чим судом не встановлено підстав для застосування норми ч. 3 ст. 235 КЗпП України.

Вказаний висновок суду на вимогах закону не ґрунтується, суперечить доказам по справі, так як зазначена підстава звільнення за п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України свідчить про наявність перешкод для працевлаштування робітника за іншим місцем роботи.

За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вказана норма прямо повязує обовязок виплати середнього заробітку з наявністю вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки.

За матеріалами справи позивач мав перешкоди щодо вільного пересування по території відповідача, з цього приводу звертався до органів поліції, приймав заходів щодо відновлення трудової книжки, яку відновив у липні 2015 року і з цього часу мав можливість працевлаштування на іншу роботу до ВАТ « ЗТМК «.

Судова колегія погоджується з визначним позивачем строком компенсації середнього заробітку з час вимушеного прогулу з 08.07.2014 року по 23.07.2015 року та розміром стягнення 40970 грн. 16 коп., який зроблено на підставі довідки відповідача про розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 155 грн. 19 коп. за № 62 від 23.02.2016 року.

Згідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як роз'яснено у п. 9 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Районний суд розглянувши справу ,зробив вірний висновок , що порушенням трудових прав ОСОБА_3 спричинена моральна шкода, а саме тим, що позивач втратив нормальний уклад свого життя і був вимушений докладати додаткових зусиль для його організації. Виходячи зі ступеню порушення трудових прав, обсягу страждань, яких зазнав позивач, та характеру немайнових втрат, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача у відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 1000 грн. і судова колегія погоджується з розміром моральної шкоди визначеної судом першої інстанції .

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідають вимогам закону та матеріалам справи ,доказам по справі дана неналежна оцінка і тому судове рішення в цієї частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог .

В інший частині рішення суду відповідає матеріалам справа та вимогам закону і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст.307,309,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цієї частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Стягнути з Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» на користь ОСОБА_3 компенсацію середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 40970 грн. 16 коп.

В інший частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: