Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Миколаївської міської ради, управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у Миколаївській області, управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, Національний банк України, про визнання недійсною приватизації житлового приміщення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду позовом про визнання недійсною приватизації житлового приміщення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням, обґрунтовуючи його тим, що він проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1, як член сім'ї наймача. Під час відбування покарання в місцях позбавлення волі заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2012 року його визнано таким, що втратив право на проживання в указаній квартирі, що стало підставою для зняття його з реєстрації. В результаті зазначеного ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приватизували спірну квартиру та у подальшому продали її ОСОБА_7 Водночас, 09 листопада 2012 року вказане заочне рішення було скасовано, а позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Зазначав, що приватизацією квартири порушено його права, а тому, з урахуванням поданих уточнень, просиввизнати недійсною приватизацію квартири та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 06 вересня 2012 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений

11 грудня 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вселити його до спірної квартири та зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні цією квартирою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 червня

2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня

2015 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсною угоду від 06 вересня 2012 року між управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради і ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 06 вересня 2012 року № 1488-р про задоволення прохання щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_6

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці) на квартиру АДРЕСА_1, видане управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 6 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не чинити

ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Миколаївської області від

05 липня 2016 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, здійснену на підставі розпорядження управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 06 вересня 2012 року

№ 1488-р.

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право спільної часткової власності (по 1/2 частці) на квартиру АДРЕСА_1, видане управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 06 вересня 2012 року на ім'я

ОСОБА_5, ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за реєстровим № 3608.

Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не чинити

ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року, залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2015 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що спірна квартира приватизована з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому відсутні підстави для визнання приватизації незаконною, а договору купівлі-продажу на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України - недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що

ОСОБА_4 був незаконно позбавлений права на приватизацію 1/3 частини спірної квартири, доказів непроживання ОСОБА_4 в спірній квартирі у період з 2004 року по 23 грудня 2004 року відповідачами не надано.

Висновки суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 1 ст. 5 цього Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Ці роз'яснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою.

Відповідно до положень п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення

волі - протягом усього часу перебування під вартою абовідбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Враховуючи, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 квітня 2001 року № 330 ОСОБА_9 на сім'ю із чотирьох осіб, включаючи ОСОБА_4, надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, а 03 серпня 2001 року видано ордер на спірну квартиру, обставин непроживання ОСОБА_4 в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців не встановлено, правильним є висновок апеляційного суду про порушення прав ОСОБА_4, як члена сім'ї наймача, на приватизацію зазначеної квартири, передбаченого ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що є підставою для визнання недійсним та скасування виданого відповідачам свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а також договору її купівлі-продажу.

При цьому судом, відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, було взято до уваги встановлені рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року обставини щодо відсутності доказів непроживання ОСОБА_4 в спірній квартирі з 2004 року по 2007 рік, враховано, що з

23 грудня 2006 року по 14 вересня 2012 року останній перебував у місцях позбавлення волі, при цьому термін непроживання у спірній квартирі між двома арештами ОСОБА_4 є меншим ніж шість місяців, а тому законним і обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказів непроживання позивача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що виключає його право на приватизацію зазначеної квартири.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Доводи щодо невстановлення судом обставин непроживання ОСОБА_4 у спірній квартирі з 2007 року є безпідставними, оскільки судом встановлено, що в зазначений період ОСОБА_4 відбував покарання у місцях позбавлення волі, а тому за ним на підставі п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР зберігалось право на спірне жиле приміщення.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О.Писана