Справа № 379/688/16-ц Головуючий у І інстанції Потеряйко С. А.
Провадження № 22-ц/780/152/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 26 08.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Ігнатченко Н.В., Приходько К.П.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Таращанського районного суду Київської області від 20 липня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з вказаним позовом до суду посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.10.2012 відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором.

Проте, відповідач своєчасно не надавав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2016 має заборгованість в розмірі 14188,92 грн., яка складається з: 299,62 грн. - заборгованість за кредитом; 9237,45 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3500 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 651,85 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 20 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що посилання суду на правову позицію Верховного Суду України в справі №6-16цс15 є недоцільним, оскільки в ній йшлось про договірне підвищення позовної давності. В даній же справі питання щодо позовної давності не вирішувалось, оскільки спір розглянуто в порядку заочного розгляду.

Скаржник наголошує на тому, що відмовляючи у задоволенні позову, суд не вчинив жодних дій щодо повного з'ясування обставин справи - не визнав явку представника Банка обов'язковою для надання додаткових пояснень; не роз'яснив право на надання додаткових доказів та не попередив про наслідки не вчинення таких процесуальних дій.

Разом з тим, банк в поданій апеляційній скарзі зазначає, що строк дії платіжної картки, що є лише засобом, за допомогою якого здійснюється ініціювання переказу та отримання коштів з карткового рахунку відповідача, не є тотожним строку дії договору.

Також з розрахунку заборгованості, наданого суду, вбачається що, відповідач активно користувався кредитною карткою, що включало в себе як зняття кредитних коштів так і поповнення картки.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що згідно п. 9.2. спірного кредитного договору, договір діє необмежений період часу. Тобто договір щорічно автоматично лонгується, а тому є чинним.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі банк просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.10.2012 відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором.

Проте, відповідач своєчасно не надавав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2016 має заборгованість в розмірі 14 188,92 грн., яка складається з: 299,62 грн. - заборгованість за кредитом; 9237,45 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3500 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 651,85 грн. - штраф (процентна складова).

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. При цьому суд виходив з того, що згідно заяви позичальника кредит йому надано на 12 місяців з 26.10.2012 по 26.10.2012. Відповідач проводив виплату по кредиту до листопада 2012 року, тобто до листопада 2012 року позивач мав змогу впевнитись, що його права, як позичальника порушені.

Також суд послався на постанову Верховного Суду України від 19.03.2014 (справа №6-14 цс 14) в якій зазначено, що відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Суд першої інстанції зазначив, що він зобов'язував представника позивача (ухвала суду від 13.07.2016, представник позивача ОСОБА_3 отримав в електронному вигляді) надати належний розрахунок заборгованості за договором від 26.1.2012, укладеного із відповідачем в справі, із зазначенням точної дати (періоду) коли відповідач припинив виконувати зобов'язання.

Оскільки, позивачем не доведено в судовому засіданні обставин на які він посилається, то суд вважав за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія не погоджується із такими висновками суду виходячи із такого.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Згідно із нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності зі ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для вирішення справи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, банком надано докази, що підтверджують отримання відповідачем кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 2500 грн. та надано розрахунок заборгованості за отриманою кредитною карткою.

Відповідачу неодноразово надсилалися судові повістки про виклик до суду, однак конверти поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином відповідачем не спростувано докази на які посилається позивач заявляючи свої вимоги, а тому у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав вважати, що подані банком докази є не належними та не допустимими.

Щодо посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі №6-14 цс 14, щодо застосування строків позовної давності, то слід зазначити, що судом строки позовної давності можуть бути застосовані лише за заявою сторони по справі.

Як вбачається з матеріалів справи, то відповідач не був присутнім в судовому засіданні та не заявляв до суду першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності.

Враховуючи викладені обставини справи та керуючись нормами чинного законодавства, суд першої інстанції при вирішенні спору повинен був виходити з наявних в матеріалах справи доказів, які відповідачем не спростовувалися.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не повною мірою встановив обставини справи та не надав доказам у справі належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, таким чином апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки колегія суддів дійшла до висновку про повне задоволення позовних вимог, то з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 2893 грн. 80 коп., що складаються з 1378 грн. - судовий збір сплачений до суду першої інстанції та 1515 грн. 80 коп. - судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 26 жовтня 2012 року в розмірі 14188,92 грн., яка складається з: 299,62 грн. - заборгованість за кредитом; 9237,45 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3500 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 651,85 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2893 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді