Справа № 357/5734/16-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження № 22-ц/780/1328/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 53 09.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Навчального центру по підготовці, перепідготовці та підвищенню кваліфікації кадрів Державного агентства автомобільних доріг України, третя особа: директор Навчального центру по підготовці, перепідготовці та підвищенню кваліфікації кадрів Державного агентства автомобільних доріг України Бадзюх Олександр Володимирович, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що вона із 01 квітня 2002 року працювала на посаді чергової гуртожитку Навчального центру по підготовці, перепідготовці та підвищенню кваліфікації кадрів Державного агентства автомобільних доріг України.

Відповідно до наказу № 67 від 19 вересня 2015 року її та ряд інших працівників було попереджено про скорочення із 21 грудня 2015 року. Вона відмовилась від ознайомлення з даним наказом, оскільки не була згодна із скороченням. Вважає своє звільнення за скороченням штату незаконним, поскільки ні в день попередження, ні в період із 19 вересня по 21 грудня 2015 року в порушення норм ст.492 КЗпПУ, відповідач не запропонував їй іншої роботи. На засіданні профкому щодо розгляду кандидатур на скорочення вона присутня не була. Вказувала, що скороченню підлягало дві посади чергової гуртожитку, а згідно штатного розпису у відповідача працювало 4 особи на посаді чергових. Вона має 14 річний стаж роботи на вказаному підприємстві, є інвалідом 3 групи, тому мала всі переваги перед іншими працівниками при скороченні. Після її звільнення листом від 2 січня 2016 року їй було запропоновано отримати трудову книжку, однак вона відмовилась, оскільки дії відповідача вважає незаконними. Вказує, що при її звільненні роботодавцями було порушено норми ст.ст.42,43,492 КзпПУ та норми ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», який забороняє звільнення за ініціативою адміністрації з мотивів інвалідності.

Посилаючись на ст.235 КзпПУ просила визнати її звільнення незаконним та поновити її на посаді чергової Навчального центру по підготовці, перепідготовці та підвищенню кваліфікації кадрів Державного агентства автомобільних доріг України, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 грудня 2015 року по 13 травня 2016 року в сумі 6237,00 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що звільнення з роботи пов'язане із її принциповою позицією щодо незаконних дій відповідача та втручанням в корупційні схеми дирекції Навчального центру, які діють із 2014 року. Саме це стало підставою її скорочення. Крім того, під час розгляду справи суддя допустив ряд порушень процесуального закону, в тому числі незаконно відмовив у задоволенні її заяви про відвід. Суд не врахував, що після її скорочення було уведено нові вакансії чергової КПП та швейцара, які відсутні у штатному розписі. Відповідач не подавав звітність про скорочення до служби зайнятості. Її клопотання про призначення судової фінансово-економічної експертизи (перевірки) судом відхилене. Завідуючій давали додатково оплачувану роботу прачки та прасувальниці. Суд в один день допитав свідка, зачитав копії документів, які подані до суду без будь-якої підготовки, провів дебати і ухвалив рішення. Судом не враховано два кримінальних провадження, що відкриті проти чиновників відповідача, та факт призначення Білоцерківським відділом поліції економічної експертизи в кримінальній справі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник відповідача Навчального центру та третя особа Бадзюх О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задовленні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для визнання незаконним наказу про звільнення ОСОБА_2 та поновлення її на роботі.

При цьому суд виходив з того, що при звільненні ОСОБА_2 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства щодо порядку звільнення позивача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до положень ст.42 КзпПУ при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно ст.492 КзпПУ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вимоги ч.ч.1-3 цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до роз'яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу № 38 від 1 квітня 2002 року ОСОБА_2 прийнята на роботу до Навчального центру по підготовці, перепідготовці та підвищенню кваліфікації на посаду чергової по гуртожитку, що розташований у м.Біла Церква Київської області.

Згідно доповідної головного бухгалтера Навчального центру по підготовці кадрів ОСОБА_5, адресованої директору, слідує, що за результатами проведення попереднього аналізу фінансово-економічної діяльності підприємства за 8 місяців 2015 року і прогнозований аналіз за ІІІ квартал 2015 року підтверджена нестабільна робота, у зв'язку з чим, виникла необхідність довести інформацію до керівництва і трудового колективу Навчального центру про оптимізацію видатків шляхом скорочення кількості штатних одиниць і посад, не виключається можливість скорочення ФЗП за рахунок відпусток без збереження заробітної плати у 4 кварталі поточного року.

03 вересня 2015 року на загальних зборах трудового колективу Навчального центру по підготовці кадрів директором Навчального центру з метою підвищення ефективності оптимізації було оголошено доповідну горловного бухгалтера і запропоновано внести зміни в організацію праці підприємства та його структуру, зокрема скоротити сторожів у кількості чотирьох осіб та скоротити чергових по гуртожитку у кількості двох осіб. За результатами обговорення пропозиції директора загальні збори трудового колективу відповідно до Колективного договору та КЗпПУ прийняли рішення про скорочення штату посад і кількості працівників, а саме скорочення чотирьох сторожів та двох чергових по гуртожитку. Також загальними зборами було вирішено створити комісію у складі: заступника директора ОСОБА_3 юриста ОСОБА_4, голови Ради трудового колективу ОСОБА_6, в.о. ст. інспектора з кадрів ОСОБА_7 щодо визначення працівників, з якими буде розірвано трудовий договір.

Комісією для визначення працівників, що підпадають під скорочення штату (протокол № 1 засідання від 11 вересня 2015 року), було рекомендовано до скорочення: чергових по гуртожитку ОСОБА_2 і ОСОБА_8, сторожів ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Рада трудового колективу Навчального центру у в складі: голови ради ОСОБА_6, членів ради завідувача гуртожитку ОСОБА_13, бухгалтера ОСОБА_14, старшого майстра ОСОБА_15 та секретаря ОСОБА_19, 11 вересня 2015 року розглянула протокол № 1 комісії для визначення працівників, що підпадають під скорочення штату відповідно до рішення зборів трудового колективу та вирішила рекомендувати до скорочення чергових по гуртожитку ОСОБА_2 і ОСОБА_8, сторожів ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Наказом директора Навчального центру № 67 від 19 жовтня 2015 року було внесено зміни до штатного розпису та зобов'язано інспектора з кадрів попередити працівників про наступне звільнення у зв'язку із скороченням.

Позивачка ОСОБА_2 відмовилася від підпису про ознайомлення як з наказом, так і з попередженням про наступне звільнення і відсутність вільних вакансій, про що 23 жовтня 2015 року було складено акт за участю завідуючого гуртожитком ОСОБА_13, завідувача господарством ОСОБА_16, юриста ОСОБА_4 та в.о.ст. інспектора з кадрів ОСОБА_7 в присутності свідків.

Наказом директора Навчального центру № 98-к від 30 грудня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи 30 грудня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України зі сплатою компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки в кількості 24 календарних днів, надурочно відпрацьованих годин та вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

ОСОБА_2 від підпису про ознайомлення з наказом відмовилась, що підтверджується актом від 30 грудня 2015 року, а тому даний наказ було направлено позивачці рекомендованим листом, який вона отримала 6 січня 2016 року.

Відповідно до розрахункового листа за грудень 2015 року ОСОБА_2 було проведено остаточний розрахунок та здійснено нарахування в розмір 5978,80 грн.

За таких обставин, з огляду на те, що при звільненні позивачки відповідачем було дотримано вимог закону суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення її позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки з роботи пов'язане із її принциповою позицією щодо незаконних дій відповідача та втручанням в корупційні схеми дирекції Навчального центру і саме це стало підставою її скорочення, необгрунтовані.

На підтвердження таких доводів позивачка не надала суду жодного доказу, в тому числі рішення компетентних органів з цього приводу.

Колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні посилання у скарзі на неврахування судом двох кримінальних проваджень, що відкриті проти чиновників відповідача, та факт призначення Білоцерківським відділом поліції економічної експертизи в кримінальній справі.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. На момент розгляду справи позивачка не надала передбачених ст.62 Конституції України доказів щодо вини осіб у корупційних схемах, де вона є потерпілою, а відтак враховувати наявність кримінальних проваджень у суду підстав не було.

Посилання у скарзі на те, що її клопотання про призначення судової фінансово-економічної експертизи (перевірки) судом відхилене необгрунтовані, поскільки фінансово-економічна діяльність підприємства не є предметом спору у справі і не стосується обставин, які підлягають встановленню в ході вирішення даної справи.

Посилання апелянта на те, що під час розгляду справи суд допустив ряд порушень процесуального закону, в тому числі незаконно відмовив у задоволенні її заяви про відвід, безпідставні, поскільки суд вірно відмовив позивачці у задоволенні заяви про відвід, поскільки були відсутні передбачені ст.ст.20,21 ЦПК України підстави для відводу судді Бондаренко О.В.

Доводи скарги про те, що відповідач не подавав звітність про скорочення до служби зайнятості не мають правового значення для вирішення даного спору, як і доводи про те, що завідуючій давали додатково оплачувану роботу прачки та прасувальниці, які не стосуються предмету спору і не підлягали з'ясуванню.

Доводи скарги про порушення судом процесуальних норм, бо суд в один день допитав свідка, оголосив копії документів, які подані до суду без будь-якої підготовки, провів дебати і ухвалив рішення, безпідставні. Справа розглядалася судом із липня по грудень 2016 року, тобто більше п'яти місяців, хоча згідно ст.157 ЦПК України мала бути розглянута протягом одного місяця.

Суд детально і прискіпливо перевірив та дослідив надані сторонами докази, в тому числі за клопотанням позивачкм неодноразово витребував у відповідача докази, які стосувалися розгляду справи та дав їм оцінку.

Доводи скарги, що при звільненні ползивачки відповідачем було порушено норми ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», яка забороняє звільнення за ініціативою адміністрації з мотивів інвалідності необгрунтовані.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що не допускається відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди саме з мотивів інвалідності. В даному випадку звільнення позивачки проведене у зв'язку зі скороченням чисельності штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а не з мотивів її інвалідності, як помилково вважає позивачка.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка мала переважне право на залишення на роботі спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач залишив на роботі осіб, які мають неповнолітніх дітей і їх права захищені законом України, зокрема ст. 184 КЗпП України, згідно ч.3 якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Зі справи вбачається, що при вирішенні питання яких двох чергових гуртожитку із чотирьох скоротити, а яких залишити, відповідач вірно залишив ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які є одинокими матерями та мають дітей віком до14-ти років, звільнення яких заборонено законом.

Посилання апелянта на те, що були вакансії безпідставні і спростовуються наявним у справі штатним розписом Навчального центру на 2016 рік, в якому зазначено чергових по гуртожитку дві посади. Наведені докази відповідачкою не спростовані.

Доводи скарги, що суд не врахував, що після скорочення ОСОБА_2 було уведено нові вакансії чергової КПП та швейцара, які відсутні у штатному розписі, що у свою чергу свідчить про незаконність її звільнення безпідставні.

Судом встановлено, що наказом заступника директора ОСОБА_3 від 27 квітня 2016 року № 37-к про внесення змін до штатного розпису (а.с. 34 том 2), було вилучено зі штатного розпису посаду «Черговий по гуртожитку» (код класифікації професій - 9141) з 01 травня 2016 року у кількості двох штатних одиниць, введено в штатний розпис посаду «Швейцар» (код класифікації професій - 9152) з 01 травня 2016 року у кількості трьох штатних одиниць з тарифною ставкою 8,69 грн./год.

Вказані обстаивни перевірялися Державним агентством автомобільних доріг України за зверненням ОСОБА_2 від 20 квітня 2016 року, яке надійшло до Урядового контактного центру. За результатами перевірки порушень при звільненні позивачки виявлено не було.

Відповідна перевірка, також проводилась за зверненням ОСОБА_2 Головним управлінням держпраці у Київській області, про що на адресу позивача була надіслана відповідь, відповідно до якої з виїздом на місце в ході розгляду звернення було встановлено: з наданих установчих документів в Навчальному центрі «Укравтодор» в період скорочення у гуртожитку працювало 4 чергових. Після скорочення в грудні місяці 2015 року 2 посади чергових, на даний момент в гуртожитку працює 2 чергові і контролер КПП. Поруч з цим 04.02.2016 року на роботу була прийнята завідуюча гуртожитком. Виходячи з вище викладеного керівництвом Навчального центру «Укравтодор» не було прийнято на роботу працівника аналогічної кваліфікації.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: