Єдиний унікальний номер 226/1717/16-ц Номер провадження 22-ц/775/451/2017
Головуючий в 1 інстанції Коваленко Т.О.
Доповідач Папоян В.В.
Єдиний унікальний номер 226/1717/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/451/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Краснощокової Н.С.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 31 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», треті особи: Покровська міська виконавча дирекція Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», про стягнення вихідної допомоги, належних сум при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги, інших сум належних при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що маючи безперервний стаж роботи на підприємствах вугільної галузі України понад двадцять років, він звільнився з підприємства з власної ініціативи та розірвав трудовий договір з відповідачем у зв'язку з виходом на пенсію вперше. Проте йому не було виплачену вихідну одноразову допомогу, яка передбачена колективним договором і галузевою угодою. Крім того, у період з 07.04.2015 року по 15.04.2015 року та у період з 07.03.2016 по 17.03.2016 року він перебував на лікарняних, але з вини відповідача йому не в повному обсязі було виплачено допомогу по тимчасової непрацездатності розмір якої було розраховано у розмірі 50% середньої заробітної плати, як особі яка має стаж роботи до 3 років. У звязку з цим просив стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу, суму недоплаченого середнього заробітку за час тимчасової непрацездатності, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 31 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема зазначає, що суд помилково дійшов до висновку, що ним без поважних причин пропущено встановлений законом строк позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвали нове.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 .07.1993 року (в редакції, яка діяла на час звільнення позивачки) визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року (з подальшими змінами) працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для чоловіків: 10 років - одного середньомісячного заробітку, 15 років - двох середньомісячних заробітків; 20 років - трьох середньомісячних заробітків.

Ця допомога сплачується незалежно і без урахування вихідної допомоги, або інших компенсаційних виплат на які має право працівник згідно з чинним законодавством. Про сплату цієї допомоги робиться відповідний запис до трудової книжки.

Аналогічне положення викладено у п. 8.10. Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська», який діяв у період спірних правовідносин.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на підприємствах вугільної галузі з 26.06.1992 року по 17.03.2016 року. У тому числі з 26.06.1992 року по 24.10.1997 року у якості учня гірника підземного з повним робочим днем у шахті, гірника підземного 2 розряду з повним робочим днем в шахті, учня гірника підземного очисного вибою, гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті на шахті «Красноармійська-Західна № 1» в/о «Красноармійськвугілля»; з 24.11.1997 року по 05.05.2005 року - у якості гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті, гірничомонтажника підземного 5 розряду з повним робочим днем у шахті у ДХК «Краснолиманська»; з 05.05.2005 року по 23.09.2007 року - у якості гірничомонтажника підземного 4 розряду з повним робочим днем у шахті, гірника підземного очисного вибою 4 розряду з повним робочим днем у шахті, гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті у ВАТ «Вугільна компанія «Шахта «Красноармійська-Західна № 1»; з 02.10.2007 року - у якості гірника підземного очисного забою 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, гірника підземного очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті на ТОВ «Краснолиманське»; з 27.11.2014 року по 17.03.2016 року - у якості гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи. У тому числі період роботи з червня 1992 року по листопад 2014 року підтверджується копією трудової книжки серії УКР № 1883421 на імя позивача, довідками про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній № 1196 від 02.12.2013р. та № 614 від 05.06.2013р. які видано ПАТ «Шахтоуправління «Покроське», № 417 арт від 26.06.2013 р. та № 64 від 21.04.2016р. які видано ДП «Вугільна компанія Краснолиманська» і № 2 яка видана ТОВ «Краснолиманське». Період роботи з 27.11.2014 року по 17.03.2016 року підтверджується копією трудової книжки серії АС № 476164 на імя позивача та не спростовується відповідачем.

Крім того, загальний підземний стаж роботи ОСОБА_1 підтверджується довідкою виданої управлінням ПФУ в м.Димитрові Донецької області від 10.03.2016р. №979 відповідно до якої загальний підземний стаж його роботи відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» складає 21 рік 02 місяца та 19 днів.

Відповідно до заяви від 12.03.2016р. на імя в.о. директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» ОСОБА_1 просив звільнити його за власним бажання на підставі ст.. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію вперше та надав документи на підтвердження його трудового стажу у вугільній промисловості.

Відповідно до наказу ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 1100/к від 17.03.2016 року ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України, у звязку з виходом на пенсію вперше.

Як убачається з матеріалів справи позивачу відмовлено у виплаті вихідної допомоги у звязку з відсутністю необхідного стажу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, як особа, яка має відповідний стаж роботи на підприємствах вугільної промисловості понад 20 років та вперше звільняється з підприємства відповідача, має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію вперше у розмірі трьох середньомісячних заробітків. Сума допомоги з урахуванням довідки про доходи від 4 жовтня 2016 року № 1139 та табуляграм працівника за січень та лютий 2016 року складає 43678,80 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення недонарахованої допомоги по тимчасової непрацездатності суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) якім визначено правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, передбачено як вид матеріального забезпечення виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності.

У разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Зазначена допомога виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ст..22)

Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах: 50 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж до трьох років; 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від трьох до п'яти років; 70 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від п'яти до восьми років; 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років. (ст.24)

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що у період роботи на підприємстві відповідача позивач перебував на лікарняних у період з 7 по 15 квітня 2015 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АГУ № 373167, та у період з 17 лютого по 17 березня 2016 року, що підтверджується листками непрацездатності серії АГУ № 823029 та АГТ № 748343.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 19 грудня 2016 року № 1357 допомога за ці періоди тимчасової непрацездатності нараховувалась позивачу із розрахунку 50% (Страховий стаж до 3-х років). Та за період тимчасової непрацездатності з 7 по 15 квітня 2015 року позивачу виплачена допомога за 3 дні тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства у розмірі 937 грн 08 коп. та за 2 дні у розмірі 624 грн. 72 коп. за рахунок коштів Фонду соціального страхування. За період тимчасової непрацездатності з 17 лютого по 17 березня 2016 року йому виплачено допомога за 5 днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства у розмірі 1214 грн 40 коп. та за 25 днів у розмірі 4887 грн 95 коп. за рахунок коштів Фонду.

Статтею 21 зазначеного закону визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у позивача страхового стажу понад вісім років, то вирішуючи це питання суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що визначений розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності у звязку із хворобою як особі, що має страховий стаж менше 3-х років, не відповідає вимогам законодавства. Тому відповідно до ст.. 15 Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не донараховані з вини відповідача суми допомоги по тимчасовій непрацездатності підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Не донарахована допомога за періоди тимчасової непрацездатності з урахуванням середньої заробітної плати позивача та довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 19 грудня 2016 року складає 8 848 грн. 20 коп.

Оскільки при розгляді справи встановлено, що при звільненні працівника були порушені вимоги ст.116, КЗпП України, своєчасно не проведено розрахунок та відповідачем не доведено відсутність їх вини у цьому, то відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право вимагати виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Крім того, судом першої інстанції вірно визначено, що мало місце порушення передбачених законом прав працівника, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань і що відповідно до ст.237? КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено порушення його прав з боку відповідача, але ним без поважних причин пропущено встановлений ст.. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст.. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Таким чином, апеляційна скарга може бути подана й тоді, коли особа згідна із рішенням суду, але не згідна із мотивувальною частиною рішення, наприклад, з висновками суду щодо встановлення певних фактів. Відповідач з рішенням суду погодився та зазначені правові висновки суду щодо доведеності позовних вимог ним не оскаржені.

Проте з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску встановленого ст.. 233 КЗпП України строку звернення до суду не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці».

Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, а тому право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України та положення ч.1 ст. 233 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджується.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічне розяснення викладено у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016р. по справі №6-788цс16 яка згідно ст.. 360 7 має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючі, що на час розгляду справи повний розрахунок з працівником проведено не було, то висновок суду першої інстанції пропуску позивачем строку для звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та повязаної з цим моральної шкоди є помилковим.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Звертаючись до суду з позовом про захист порушених прав працівника, позивач просив поновити пропущеним ним строк звернення до суду, якій встановлено ст.. 233 КЗпП України, та як на підставу своїх вимог посилався у тому числі на незадовільний стан здоровя та прогресуючу хронічну хворобу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення не донарахованої допомоги по тимчасовій непрацездатності суд першої інстанції виходив з того, що позов подано з пропуском строку, встановленого законом строку та позивачем не доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду оскільки не лікарняних він лікувався не безперервно.

Проте судом не в повному обсязі враховано наведені стороною обставини, на які він посилався як на підставу для поновлення строку та не надано належної оцінки наданім стороною доказам. Судом враховано лише надані листки тимчасової непрацездатності та не дано оцінку іншим медичним документам. З матеріалів справи убачається, що позивач тривалий час перебував на лікарняних у звязку з хронічним професійним захворюванням, яке повязано з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим компонентом та у звязку з відсутністю значного полишення здоровя повинен був продовжувати лікування, у тому числі стаціонарно, що свідчить про поважність причин пропуску такого строку.

За таких обставин, висновок суду щодо відсутності підстав для поновлення встановленого ст.. 233 КЗпП України строку звернення до суду є помилковим.

Враховуючи наведене суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням зазначеного нового рішення про стягнення на користь позивача одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію у сумі 43678 грн. 80 коп., недоплаченої допомоги за період тимчасової непрацездатності у сумі 8 848 грн 20 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розмір виплат передбачених ст.. 117 КЗпП України апеляційний суд виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як убачається з наявної в матеріалах справи довідки заробітна плата позивача за січень 2016 року склала 17 169 грн 72 коп. та за лютий 2016 року відповідно 11 949 грн 59 коп.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати апеляційний суд бере за основу заробіток позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців до звільнення (січень, лютий 2016 року) робочі дні у кількості 25 днів, та з урахуванням того, що звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку до дати ухвалення рішення суду (з 17 березня 2016 року по 11 квітня 2017 року), та кількість робочих днів за вказаний період складає 289 днів, то з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 336 618 грн 53 коп.

При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з того, що при розгляді справи встановлено, що мало місце порушення передбачених законом прав працівника, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань і що відповідно до ст.237? КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди слід керуватися принципами розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. За таких обставин апеляційний суд, враховуючі ступінь порушень життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в звязку з затримкою виплати належних працівнику сум, вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до розяснень викладених у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Задовольняючі позовні вимоги апеляційний суд з урахуванням вимог ст.. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір не сплачений позивачем при зверненні до суду першої інстанції з позовних вимог майнового та немайнового характеру у сумі 3597 грн 98 коп. та до суду апеляційної інстанції у загальній сумі 3957 грн. 78 коп.

Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати на надання правової допомоги, які відповідно до ст.. 79, 84 ЦПК України віднесено до судових витрат у сумі 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 31 січня 2017 року скасувати.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію у сумі 43678 (сорок три тисячі шістсот сімдесят вісім) грн. 80 коп., недоплачену допомогу за період тимчасової непрацездатності у сумі 8 848 (вісім тисяч вісімсот сорок вісім) грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 336 618 (триста тридцять шість тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 53 коп., 2000 (дів тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, витрати на надання правової допомоги 4000 (чотири тисячі) грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у сумі 7555 грн. 76 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.В. Папоян

Судді О.М. Біляєва

ОСОБА_2