Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/357/13-ц Головуючий у 1-й інст. Стратович О. В.
Категорія 48 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Широкової Л.В., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяв про уточнення та збільшення позовних вимог від 05.03.2014, 08.12.2014, 02.03.2015, 19.09.2016 (а.с.2, 78-83 т.1, 35 т.2, 147-150 т.2, 38-40 т.3), просив:

- визнати майно, яке складається з: нежитлового приміщення їдальні по вулиці Центральній, 67 у с. Камянка Олевського району Житомирської області; трьох металевих боксів, зареєстрованих на імя ОСОБА_2Г, що розташовані на території Олевського кооперативного ринку; кухонних меблів стінки, зробленої з МДФ коричневого кольору (пять навісних і пять напольних секцій); газової плити «Gогеnjе»; холодильника «LG»; двухконтурного газового котла ІМЕРГАЗ; алюміневих батарей у кількості девяти штук; поліпропіленових труб 100 м; пральної машини «Самсунг»; меблевої стінки дитячої, виготовленої з МДФ (дві закриті шафи, комп'ютерний стіл); односпального ліжка в дитячій кімнаті; ноутбука МSІ; спального гарнітуру (двоспальне ліжко /ДСП/, шафа платтяна з трьох секцій /ДСП/, дві приліжкові тумбочки, трюмо); двох телевізорів; дивану розкладного; стінки меблевої у вітальні (пенал, тумбочка, дві полиці); металопластикових вікон в кількості пяти штук; воріт металевих; транспортного засобу - Volksvagen Vento 1992 року, держаний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя;

- поділити вказане майно шляхом визнання за ним права власності на нежитлове приміщення їдальні по вулиці Центральній, 67 у с. Камянка Олевського району Житомирської області та стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію ? частки спільного майна, що залишається у власності відповідача.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом (а.с. 142-147 т. 1), у якому просила:

- визнати недійсними правочини, за якими ОСОБА_1 відчужив на користь третіх осіб транспортні засоби : «ОСОБА_3 112 СДІ», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, «Даймлер-Бенц 190», 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; «Фіат», державний номерний знак 07947ТС;

- визнати вказані транспортні засоби спільною сумісною власністю подружжя;

- поділити вказане майно шляхом визнання за нею права власності на ? вартості зазначених транспортних засобів та стягнути з ОСОБА_1 на її користь 80 000,00 грн. грошової компенсації вартості ? частин цього майна.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано майно, набуте сторонами під час спільного проживання, спільною сумісною власністю, а саме:

- нежитлове приміщенні їдальні, що знаходиться в с. Камянка, вул. Центральна, 67 Олевського району Житомирської області;

- меблі і техніку, яка знаходиться в жилому будинку за адресою м. Олевськ, вул. І.Франко, 10 Житомирської області, зокрема: кухонні меблі /стінка/, що складається з пяти навісних і пяти напольних секцій, зроблена з МДФ, коричневого кольору; газову плиту «Gогеnjе»; холодильник «LG»; пральну машину «Самсунг»; меблеву стінку дитячу, що складається з двох закритих шаф, комп'ютерного столу, виготовленого з МДФ; односпальне ліжко в дитячій кімнаті; ноутбук МSІ; спальний гарнітур, що складається з двоспального ліжка /ДСП/, шафи платтяної з трьох секцій /ДСП/, двох приліжкових тумбочок, трюмо; два телевізори; диван розкладний; стінку меблеву у вітальні, що складається з одного пеналу, тумбочки, двох полиць; ворота металеві,

- автомобіль Volksvagen Vento, 1992 року випуску, держаний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна, а саме:

- нежитлове приміщення їдальні, що знаходиться в с. Камянка, вул. Центральна, 67 Олевського району Житомирської області;

- меблі і техніку, яка знаходиться в жилому будинку за адресою м. Олевськ, вул. І.Франко, 10 Житомирської області: кухонні меблі /стінка/, що складається з пяти навісних і пяти напольних секцій, зроблена з МДФ, коричневого кольору; газову плиту «Gогеnjе»; холодильник «LG»; пральну машину «Самсунг»; меблеву стінку дитячу, що складається з двох закритих шаф, комп'ютерного столу, виготовленого з МДФ; односпальне ліжко в дитячій кімнаті; ноутбук МSІ; спальний гарнітур, що складається з двоспального ліжка /ДСП/, шафи платтяної з трьох секцій /ДСП/, двох приліжкових тумбочок, трюмо; два телевізори; диван розкладний; стінку меблеву у вітальні, що складається з одного пеналу, тумбочки, двох полиць.

Покладено обовязок на ОСОБА_2 відшкодувати ОСОБА_1 9 000,00 грн. вартості відчуженого автомобіля Volksvagen Vento 1992 року випуску, держаний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_2, право власності на 1/2 частку майна, а саме:

- нежитлове приміщення їдальні, що знаходиться в с. Камянка, вул. Центральна, 67 Олевського району Житомирської області;

- меблі і техніку, яка знаходиться в жилому будинку за адресою м. Олевськ, вул. І.Франко, 10 Житомирської області: кухонні меблі /стінка/, що складається з пяти навісних і пяти напольних секцій, зроблена з МДФ, коричневого кольору; газову плиту «Gогеnjе»; холодильник «LG»; пральну машину «Самсунг»; меблеву стінку дитячу, що складається з двох закритих шаф, комп'ютерного столу, виготовленого з МДФ; односпальне ліжко в дитячій кімнаті; ноутбук МSІ; спальний гарнітур, що складається з двоспального ліжка /ДСП/, шафи платтяної з трьох секцій /ДСП/, двох приліжкових тумбочок, трюмо; два телевізори; диван розкладний; стінку меблеву у вітальні, що складається з одного пеналу, тумбочки, двох полиць.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням цього ж суду від 14 березня 2017 року визнано за сторонами право власності на 1/2 частку металевих воріт. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить зазначене судове рішення скасувати, ухваливши нове, яким визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на ? частин приміщення їдальні, автомобіля ОСОБА_4 та ОСОБА_3, іншого майна, крім котла, воріт, труб і батарей, стягнути з неї на користь відповідача ? частку вартості автомобіля ОСОБА_4 в сумі 4500 грн., стягнути з відповідача на свою користь ? частини вартості відчуженого ним автомобіля ОСОБА_3 в сумі 30000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що судом не надано належну оцінку доказам, які підтверджують придбання приміщення їдальні за кошти, отримані нею у кредит, у звязку із чим вона вважає вказане майно її особистою приватною власністю. Вважає, що судом безпідставно не застосовано збільшення її частки у спільному майні до ?, відповідно до ч.3, ч.4 ст. 70 СК України, оскільки вона надала суду докази про те, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сімї, періодично не проживав із сімєю та не вів спільне господарство, аліменти, які він сплачує є явно недостатніми для забезпечення фізичного та духовного розвитку неповнолітніх дітей сторін, їх лікування. На її думку, поділивши порівну майно, суд не врахував законних прав та інтересів неповнолітніх дітей на спірне майно. Також вказала, що транспортний засіб ОСОБА_4, 1992 року випуску не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання спільні кошти подружжя не витрачалися. Крім цього, вважає таким, що ґрунтується на припущеннях та є безпідставним висновок суду про те, що кошти від продажу автомобіля ОСОБА_3 ОСОБА_1 були витрачені в інтересах сімї.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються ст. ст. 60,62,63,69,70 Сімейного кодексу України, якими визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, при поділі майна частки подружжя є рівними.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2001 року по 25 лютого 2014 року (а.с. 3 т. 1. а.с. 130 т.2) та є батьками двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 113-114 т.3 ).

Сторонами не заперечувалась та обставина, що меблі та техніка, які знаходяться у будинку за адресою м. Олевськ, вул. І.Франко, 10 Житомирської області, придбані ними під час шлюбу за їх спільні кошти.

Із матеріалів справи також вбачається, що автомобілі ОСОБА_4, 1992 року випуску, держаний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_3 Віто112 СДІ, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_4, придбані під час шлюбу сторін. Право власності на автомобіль ОСОБА_4 було оформлено на ОСОБА_2, а на автомобіль ОСОБА_3 на ОСОБА_1 Автомобіль ОСОБА_4 відчужено 13 січня 2015 року за 19000 грн., а автомобіль ОСОБА_3 29 червня 2013 року за 40067,88 грн. (а.с. 178-180,189 т.1, а.с. 37, 67, 202, 232 т.2).

31.08.2006 року ОСОБА_2, перебуваючи у шлюбі з позивачем, придбала відповідно до договору купівлі - продажу нежитлове приміщенні їдальні, що знаходиться в с. Камянка, вул. Центральна, 67 Олевського району Житомирської області, право власності на яке зареєстроване у відповідному державному реєстрі 17.10.2006 року (а.с. 6-8, 63, 76-77 т.1).

Ухвалюючи рішення про визнання права спільної сумісної власності подружжя, зокрема: на нежитлове приміщення їдальні, що знаходиться в с. Камянка, вул. Центральна, 67 Олевського району Житомирської області; кухонні меблі /стінка/, що складаються з пяти навісних і пяти напольних секцій з МДФ, коричневого кольору; газову плиту «Gогеnjе»; холодильник «LG»; пральну машину «Самсунг»; меблеву стінку дитячу, що складається з двох закритих шаф, комп'ютерного столу, виготовленого з МДФ; односпальне ліжко в дитячій кімнаті; ноутбук МSІ; спальний гарнітур, що складається з двоспального ліжка /ДСП/, шафи платтяної з трьох секцій /ДСП/, двох приліжкових тумбочок, трюмо; два телевізори; диван розкладний; стінку меблеву у вітальні, що складається з одного пеналу, тумбочки, двох полиць, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказане майно набуте під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Проте, оскільки сторони не досягли згоди щодо вартості цього майна, не надали доказів щодо його дійсної вартості на час розгляду справи (судова експертиза не проведена з вини сторін, а у суді апеляційної інстанції таке клопотання не заявлялось) суд першої інстанції у відповідності до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) та ч. 4, 5 ст. 71 СК України правильно визнав за кожним з них право на ? частину вищевказаного майна без його реального поділу.

Крім того, визнання за кожним із подружжя права на частку у спірному майні без його реального поділу ( ОСОБА_2 оскаржувала лише розмір визначеної частки у спільному майні) не було предметом апеляційного оскарження, а тому в цій частині колегією суддів не переглядається.

Посилання ОСОБА_2 на те, що приміщення їдальні є її приватною власністю, оскільки придбано за її особисті кошти, спростовуються встановленими судом обставинами справи та наявними у матеріалах справи доказами. Такі доводи позивача є безпідставними, не доведені належними та допустимими доказами. Крім того, у апеляційній скарзі, не оскаржуючи права спільної сумісної власності на вказане майно, відповідач просила визнати за нею право на ? частки приміщення їдальні, відступивши від засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Ухвалюючи рішення про визнання спільною сумісною власністю подружжя та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 9000 грн. (в межах заявлених позовних вимог) вартості відчуженого відповідачкою після розірвання шлюбу автомобіля ОСОБА_4, 1992 року випуску, держаний номер НОМЕР_1, суд правильно виходив із положень ст.ст. 68, 70 СК України та п. 30 Постанови.

Посилання на те, що вказаний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбавався представником ОСОБА_2 ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах доказами. Зокрема, у свідоцтві про право власності на автомобіль ОСОБА_4, яке видано 14 липня 2007 року, власником даного транспортного засобу зазначено ОСОБА_2 з правом керування ОСОБА_7 (а.с. 67 т. 2). Надані копії декларацій про майно, доходи і зобовязання фінансового характеру на імя ОСОБА_7, у яких протягом 2006 2013 років (а.с. 69-76 т.2) у графі «Транспортні засоби, що перебувають у власності, оренді чи на іншому праві користування декларанта», останній відображав автомобіль аналогічної марки та року випуску, та копія полісу обовязкового страхування на імя ОСОБА_7 на даний автомобіль (а.с. 68 т.2), не підтверджують його право власності на даний автомобіль та не спростовують висновок суду про те, що автомобіль ОСОБА_4 є спільним сумісним майном сторін по справі. Крім того, право на даний автомобіль з часу його придбання ОСОБА_2, ОСОБА_7 не оспорювалось, даний автомобіль 13 січня 2015 року було відчужено ОСОБА_2 ОСОБА_7 за 19000 грн.

Судом при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна подружжя правильно не враховано три металевих бокси, які просив поділити позивач, автомобілі Фіат та ОСОБА_8, грошову компенсацію половини вартості яких просила стягнути позивач за зустрічним позовом, оскільки доказів набуття такого майна за час шлюбу сторонами не надано (а.с. 140 т. 1).

Доводи ОСОБА_2 щодо можливості суду відступити від засад рівності часток подружжя при визнанні за кожним права на частину спірного майна та наявності підстав для збільшення розміру її частки до 3/4 у спільному майні є безпідставними, враховуючи наступне.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Як підставу для відступу від засад рівності часток подружжя ОСОБА_2 зазначила про те, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сімї, а аліменти, які він сплачує є недостатніми для забезпечення фізичного та духовного розвитку неповнолітніх дітей сторін. Проте, посилання на недостатність розміру аліментів, які сплачує ОСОБА_1 та необхідність у додаткових витратах на дітей, не можуть бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, а можуть бути підставою для збільшення їх розміру або стягнення додаткових витрат на дітей шляхом предявлення окремого позову. Не забезпечення сімї позивачем не доведено відповідачем.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 25 листопада 2011 року подарував ОСОБА_2 житловий будинок за адресою м. Олевськ, вул. І.Франко, 10 Житомирської області, у якому вона проживає разом із дітьми (а.с. 132-133 т.2)

Враховуючи, що металеві ворота є конструктивним елементом паркану подарованого позивачем відповідачці будинку, оскаржуване рішення та додаткове рішення у частині визнання спільною сумісною власністю металевих воріт та визнання за сторонами права власності на ? частину цього майна підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові, а апеляційна скарга у цій частині підлягає задоволенню.

Також, підлягає частковому задоволенню апеляційна скарга ОСОБА_2 у частині відмови судом у задоволенні її зустрічного позову про поділ та стягнення грошової компенсації 3/4 частин вартості автомобіля ОСОБА_9 ОСОБА_3 112 СДІ, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_4.

Так, у відповідності до п. 30 Постанови у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В суді першої інстанції обставина відчуження даного автомобіля ОСОБА_2 не встановлювалась, суд обмежився лише посиланням на те, що таке відчуження відбулося під час шлюбу та кошти за продаж автомобіля були витрачені в інтересах сім'ї без оцінки будь-яких доказів.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, вищезазначений автомобіль був відчужений ОСОБА_1 за 40067,88 грн. 29 червня 2013 року (а.с. 189 т. 1). З позовом до суду про розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернулась 10 липня 2013 року (а.с. 3 т. 1). У даній позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що з листопада 2012 року вони з ОСОБА_1 не проживають, не ведуть спільного господарства. У рішенні суду про розірвання шлюбу між сторонами від 25 лютого 2014 року (а.с. 130-131 т.2) судом встановлено, що сторони не вели спільне господарство, проживали окремо. В суді апеляційної інстанції належних та допустимих доказів про те, що відчуження автомобіля здійснено за згодою відповідачки та в інтересах сім'ї позивач не надав.

Тому, колегія суддів вважає, що рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення компенсації вартості автомобіля ОСОБА_9 ОСОБА_3 112 СДІ, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_4 підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення зустрічного позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частини вартості даного автомобіля в сумі 20033,94 грн.

Колегія суддів при стягненні компенсації виходила із вартості, зазначеної у довідці-рахунку про відчуження автомобіля, оскільки із цієї вартості автомобіля виходила позивач за зустрічним позовом та сторонами не була безспірно доведена дійсна вартість спірного автомобіля.

Із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню 200,32 грн. понесених нею судових витрат по оплаті судового збору за подання до суду позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що ОСОБА_2 ухвалою апеляційного суду була звільнена від оплати судового збору за подачу апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 220,35 грн. судового збору (200,32х110%) у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання правочинів недійсними не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року та додаткове рішення цього суду від 14 березня 2017 року у частині визнання спільною сумісною власністю металевих воріт та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на ? частину металевих воріт скасувати, ухваливши нове рішення у цій частині про відмову у позові.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про поділ та стягнення компенсації вартості автомобіля ОСОБА_9 ОСОБА_3 112 СДІ, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_4 скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля ОСОБА_9 ОСОБА_3 112 СДІ, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_4, в сумі 20033,94 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 200,32 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 220,35 грн. судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: