АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 630/269/16-ц Головуючий суддя І інстанції Малихін О. О.
Провадження № 22-ц/790/1536/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів найму (оренди)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Пилипчук Н.П.,

суддів - Гуцал Л.В.,Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 грудня 2016 року по справі за позовом Люботинської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки та відшкодування витрат, повязаних з використанням земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

Люботинська міська рада Харківської області 16 травня 2016 року звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за адресою: м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19 розташована будівля колишнього кінотеатру «Маяк», яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2006 року. В період з 31 серпня 2006 року і по 31 серпня 2011 року відповідач використовувала земельну ділянку площею 0,5305 га, на якій розміщена будівля кінотеатру, на підставі договору оренди, який Люботинська міська рада Харківської області відмовилась продовжувати через неналежне виконання відповідачем обовязків орендаря. Однак, відповідач не припинила фактичне користування земельною ділянкою, на якій розміщена будівля кінотеатру. Тому міська рада неодноразово зверталася до відповідача з вимогами укласти договір оренди земельної ділянки та направляла на її адресу примірник відповідного договору. Але ОСОБА_1 ігнорує всі звернення позивача, що змусило його звернутися до суду з даним позовом про зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки. Позивач наполягає, що відповідач має відшкодувати на користь позивача земельний податок в сумі 141610,99 грн. за період користування земельною ділянкою без відповідної правової підстави.

З урахуванням уточнень позовних вимог позивач остаточно просив: зобовязати ОСОБА_1 укласти договір оренди земельної ділянки та зареєструвати право користування землею відповідно до вимог чинного законодавства в місячний строк з дня набрання законної сили рішення суду; стягнути з ОСОБА_1 кошти в розмірі земельного податку за користування земельною ділянкою за період використання без правовстановлюючих документів, а саме за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року в сумі 141610,99 грн.; заборонити здійснювати діяльність в приміщенні будівлі до реєстрації права власності чи права користування земельною ділянкою відповідно до вимог законодавства; судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_1

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 22 грудня 2016 року позов Люботинської міської ради Харківської області задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_1 укласти з Люботинською міською радою Харківської області договір оренди земельної ділянки площею 0,5305 га з кадастровим номером :26:033:0005, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19 та зареєструвати право користування землею відповідно до вимог чинного законодавства. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь місцевого бюджету земельний податок за користування земельною ділянкою площею 0,5305 га з кадастровим номером :26:033:0005, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19, в сумі 94394 грн. 06 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Наполягає, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позовні вимоги позивача ґрунтуються на господарських правовідносинах, які виникли між сторонами в 2004 році. Вказує, що в її діях відсутній склад цивільного правопорушення, а отже і неможливе стягнення збитків з неї у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 являється власником нежитлового приміщення кінотеатру «Маяк», літ. А-1, за надвірними будівлями: ємність для води літ. «Д», мусоросбірник літ. «В», огорожа «1», яке знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу, посвідченого 24 червня 2004 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстр. № 1446 (а.с. 4, 5).

Згідно витягу № 206 з технічної документації з грошової нормативної оцінки земельної ділянки, сформованим Управлінням Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області від 26 листопада 2015 року, будівля кінотеатру розмішена на земельній ділянці площею 0,5305 га з кадастровим номером :26:033:0005, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19, віднесена до категорії житлової та громадської забудови та призначена безпосередньо для обслуговування будівля кінотеатру «Маяк».

Спірну земельну ділянку площею 0,5305 га відповідач ОСОБА_1, як фізична особа підприємець, використовувала в період з 31 серпня 2006 року по 31 серпня 2011 року на підставі договору оренди, укладеного з Люботинської міською радою Харківської області. Після закінчення строку договору, його дію не було поновлено, отже його слід вважати таким, що припинив свою дію.

Сторони не заперечують, що відповідач ОСОБА_1 продовжує користуватися спірною ділянкою.

Рішенням Люботинської міської ради Харківської області № 293 від 28 серпня 2014 року встановлена ставка орендної плати за земельну ділянку площею 0,5305 га з кадастровим номером :26:033:0005, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19 та зобовязано ОСОБА_1 укласти договір оренди строком на 5 років.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2ст. 16 ЦК України.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Люботинська міська рада Харківської області, звертаючись до суду із зазначеним позовом, вказує на те, що діями відповідача їй завдано збитків, які полягають у тому, що міська рада не отримала від ОСОБА_1 за користування земельною ділянкою коштів в розмірі земельного податку.

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб'єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Статтею 206 ЗК України та статтею 2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на який вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Після оформлення відповідачем права власності на будівлю, розташовану на земельній ділянці за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радянська, пров. Ушакова, 32/2-19, був укладений договір оренди, дія якого припинена 31 серпня 2011 року. Між тим, відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою, договір оренди вказаної земельної ділянки не укладений, орендна плата за договором не сплачується, хоча земельна ділянка використовується для розміщення об'єкта нерухомого майна.

Згідно зі статтею 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

ЗК України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284.

Згідно з пунктом 1 Порядку, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно пункту 2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеними у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 703/5377/14-ц.

Пунктами 14.1.72., 14.1.73 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

У відповідності до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності;

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 14 ПК України (Визначення понять), визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. (п. 287.1, 287.6. ст. 287 ПК України).

У відповідності до Закону України "Про плату за землю" та Податкового кодексу України контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється органами державної податкової служби.

Отже, Люботинська міська рада Харківської області не є особою, на яку законом покладений контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку.

На підставі зазначених норм колегія суддів вважає, що належним та допустимим доказом заподіяння власнику земельної ділянки збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, та їх розміру може бути встановлений лише у відповідності до п.2 вказаного Порядку актом комісії. Такий акт комісії не надавався, а тому позов Люботинської міської ради Харківської області в цій частині не підлягає задоволенню.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду врегульований ст. 124 ЗК України та ст. 16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент звернення з позовом у справі).

Відповідно до вказаних норм особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки, має звернутися з відповідним клопотанням до повноважного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Тобто право ініціювати одержання земельної ділянки в оренду надано особі, зацікавленій в її одержанні; а розглянути це питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Загальне поняття договору визначене у ст. 626 Цивільного кодексу України як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто вказана норма надає кожній особі право самостійно вирішувати, вступати чи не вступати в договірні відносини на відповідних умовах, які не суперечать вимогам закону.

При цьому як ЗК України, так і Закон України "Про оренду землі" не передбачають обов'язку певної особи отримати земельну ділянку в користування або укласти договір оренди земельної ділянки, оскільки це є лише її правом. З огляду на таке зобов'язання відповідача укласти договір, обов'язковість укладення ним якого не встановлена законом, є порушенням вимог ст. 19 Конституції України.

З огляду на правовідносинам, що склались між сторонами та на надані кожному з них за законом права та обов'язки, підстав для задоволення позову в частині зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки колегія суддів не вбачає. Проте позивач не позбавлений права захистити свої права передбаченими ст. 152, ст. 156 ЗК України способами в разі їх порушення у зв'язку з відмовою відповідача від укладення відповідного договору оренди, якщо така відмова має місце.

Суд першої інстанції при розгляді справи не врахував положення вищевказаних законодавчих норм, які закріплюють принцип свободи договору, а відтак безпідставно задовольнив позовні вимоги, зобов'язавши відповідача виконати обов'язок, наявність якого згідно з вимогами закону при розгляді справи не доведено.

В частині позовних вимог про стягнення збитків за період з 01.01.2012 року по 01.06.2013 рік суд першої інстанції відмовив за спливом позовної давності, між тим, колегія суддів не вважає право позивача порушеним, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити не за спливом позовної давності, а по суті заявлених вимог.

Решта позовних вимог є похідними від первісних, тому підстав для їх задоволення також не вбачається.

Таким чином, районний суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, порушив і неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому з передбачених п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову Люботинської міської ради Харківської області.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Люботинської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки та відшкодування витрат, повязаних з використанням земельної ділянки - відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Л.В. Гуцал

ОСОБА_3