Єдиний унікальний номер 340/571/16-ц
Номер провадження № 2/340/30/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

у складі : головуючого - судді Атаманюка Р.І.,

з участю: секретаря Ласкурійчук С.І.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Верховина справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася в Верховинський районний суду Івано-Франківської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Позовні вимоги мотивує тим, що протягом 2009 року вона та члени її сімї отримали у дружини відповідача ОСОБА_5 позику в сумі 30000 грн (частинами: 10000 грн та 20000 грн), з умовою повернення по 2000 грн в місяць, а також отримання ОСОБА_5 протягом кожного місяця в продуктовому магазині, який належав її сімї продуктів без оплати, в розумних рамках. До грудня 2010 року вона ча члени її сімї повернули ОСОБА_5 20000 грн, а 10000 грн за домовленістю мали повернути пізніше однією сумою. В серпні 2011 року вона прийшла в будинок відповідачів з метою, щоб домовитись про остаточний термін повернення коштів, що залишились. При розмові ОСОБА_3 заявив, що вона має повернути йому отримані 30000 грн і ще 60000 грн відсотків за користування коштами, а тому станом на серпень 2011 року її борг вже складає 90000 грн. На її пояснення, що такої суми у неї немає, і що про такі умови позики вони не домовлялися він не реагував та погрожуючи фізичною розправою настояв на тому, щоби вона написала розписку про отримання від нього 90000 грн. Хоча таких коштів не отримувала, але побоюючись за своє і членів своєї сімї здоровя та життя вона написала зазначену розписку. Крім цього на той час їй було відомо, що ОСОБА_3 уже мав судимість за нанесення тілесних ушкоджень. До березня 2016 року спільними зусиллями її сімя передала ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 90000 грн, про отримання грошей, відповідач ставив свій підпис на аркуші під вказаною сумою. Отримавши останню суму, відповідач почав вимагати додаткові кошти, а саме відсотки за період протягом якого вони сплачували суму позики. Після того як вона відмовилась платити ці гроші, відповідач почав погрожувати їй та її сімї розправою, і як наслідок 07.03.2016 сімя відповідача побила її чоловіка ОСОБА_6, спричинивши тілесні ушкодження середньої тяжкості. З цього приводу Верховинським ВП цього ж дня було зареєстровано кримінальне провадження за №0000027. Ствердила, що підписання розписки відбувалося під впливом психологічного тиску та з цих підстав просила визнати недійсним договір позики укладений між нею та ОСОБА_3 від 23.11.2011 на суму 90000 грн.

В судовому засіданні представники позивача позивач ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що в серпні 2011 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до нього з проханням позичити 90000 грн, він сказав, що позичить їй таку суму, але вона повинна написати розписку. Після цього вона добровільно, власноручно написала боргову розписку, а він передав їй гроші в сумі 90000 грн. Ніякого тиску з його боку при цьому не було, погодився позичити гроші, тільки тому, що знав її як порядну людину, а також вона переконала його що вони були їй дуже потрібні. В подальшому на його вимогу повернути гроші вона не реагувала, кошти не повернула, а тому він звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики. До 2016 року позивач жодного разу не заявляла про факт буцімто тиску на неї в 2011 році при написанні розписки про отримання в позику грошей. Вважає, що з даним позовом позивачка звернулася тільки для того, щоб не виконувати рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, яке вже набрало законної сили. Просить в задоволенні позову відмовити.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7І, в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_4 є їхньою матірю та їм відомо про, те, що вона позичала гроші в ОСОБА_3, але вже повністю повернула їх. Однак, останній погрожуючи фізиною розправою щодо їхньої матері та всіх членів родини почав вимагати відсотки за користування коштами та під психологічном тиском в 2011 році змусив матір написати ще одну розписку про наявність боргу в сумі 90000 грн, хоча фактично вона цих грошей не отримувала.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

За змістом статей 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вказаної норми ЦК України, розписка, яка посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми є борговим документом, що підтверджує укладання договору позики.

Як вбачається з тексту розписки від 23.08.2011, ОСОБА_4 позичила гроші в сумі 90000 (девяносто тисяч) грн в ОСОБА_3 до першої вимоги, проте, своє зобов'язання по поверненню суми позики не виконала, грошові кошти не повернула. Отже, факт передачі коштів за договором позики підтверджується борговою розпискою від 23.08.2011, за якою відповідачка отримала в борг від позивача 90 000 грн (а.с.35).

03.11.2016 рішенням Верховинського районного суду задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та стягнуто з неї заборгованість за договором позики від 23.08.2011 в розмірі 90 000 грн. Дане рішення 12.12.2016 набрало законної сили (а.с.25,26,31).

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано в судовому засіданні належних доказів на обгрунтування доводів про недійсність договору позики від 23.08.2011 з посиланням на ст.231 ЦК України, у зв'язку з тим, що даний договорів вчинений проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку відповідача .

Факт недійсності договору з вищевказаних підстав спростовується також тим, що починаючи з серпня 2011 року до 2016 року зі сторони позивача на захист своїх прав жодних дій, таких як звернень в правоохоронні органи з приводу погроз, вимагання чи шантажу з боку відповідача , вчинено не було.

Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є дітьми позивачки, суд оцінює критично, оскільки при написанні розписки вони присутніми не були, а про обставини укладення договору позики їм відомо тільки зі слів матері.

Також судом відхилено у зв'язку з необгрунтованістю клопотання представників позивача про призначення судової експертизи розписки щодо з'ясування питанння про те чи виконано рукописний текст і підпис в розписці від 23.08.2011 ОСОБА_4 та чи виконано вказаний текст у незвичному психофізіологічному стані, зокрема в стані стресу.

Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають до задоволення у зв'язку з їх безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 203, 207, 215, 231,1046,1051 ЦК України, статтями 10,11,60,61,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 23 серпня 2011 року на суму 90000 грн - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Верховинський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Р.І. Атаманюк