Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 425/2995/16-ц
Провадження № 22ц/782/1000/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі :

Головуючого Лозко Ю.П.

Суддів: Яреська А.В., Назарової М.В.

за участю секретаря: Коротенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

27 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого вказав, що в період з 18.03.2009 року по 30.08.2016 року він перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз». На підставі наказу від 30.08.2016 року №55-ОС позивача було звільнено з займаної посади 30 серпня 2016 року, за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, але належних виплат всіх сум в день звільнення відповідачем здійснено не було, повний розрахунок було проведено лише 20.09.2016 року. У звязку з чим, позивач вважає, що відповідачем було порушено вимоги ст. ст. 116,117 КЗпП України, що також призвело до спричинення позивачу моральної шкоди, яку він оцінує у розмірі 10 000 гривень. У змінених позовних вимогах позивач остаточно просив суд, стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23 246,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень та суму сплаченого судового збору.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16272 гривні 20 копійок. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 200 гривень 00 копійок. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» суму сплаченого судового збору в розмірі 396 гривень 86 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2016 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16272,20 грн., ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в цій частині. Змінити оскаржуване рішення, в частині стягнення з ПАТ «Луганськгаз» на користь позивача судового збору в розмірі 396,86 гривень. Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ «Луганськгаз» судового збору в розмірі 396,86 гривень.

Заслухавши доповідача, пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», що розташований у м. Сєвєродонецьку Луганської області. На час звільнення позивача, 30.08.2016 року повного розрахунку з останнім, підприємством відповідача проведено не було, виплату всіх належних позивачу сум було здійснено 20.09.2016 року.

Задовольняючи уточнені вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку є підстави для застосування вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки відповідачем не було надано належних та допустимих доказів наявності форс мажорних обставин непереборної сили у відповідності до приписів Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення атитерористичної операції» після 19.12.2014 року, тобто після перереєстрації у м. Сєвєродонецьку Луганської області, зокрема, на час звільнення позивача 30.08.2016 року, які б об»єктивно перешкоджали відповідачу провести з позивачем своєчасний розрахунок при звільненні, тому є підстави для часткового задоволення уточнених вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2016р. по 20.09.2016р., що становить 20 днів у сумі 16272,20 гривень та відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди у розмірі 200 гривень.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов помилково.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року міститься висновок про те, що за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Отже, обовязковою умовою для покладання на установу відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Сертифікатом № 749 (висновком) ( а.с.108) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово промислової палати України від 02.10.2014 року засвідчено настання форс мажорних обставин ( обставин непереборної сили) з 01 липня 2014 року для ПАТ по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» при здійснення господарської діяльності на території Луганської області щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) Торгово промисловою палатою України форс мажорні обставини (обставини непереборної сили) тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Оскільки вказаним вище сертифікатом №749 засвідчено настання форс мажорних обставин для відповідача при здійсненні господарської діяльності саме на території Луганської області, тому висновок суду щодо відсутності доказів наявності форс мажорних обставин непереборної сили у відповідності до приписів Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення атитерористичної операції» після 19.12.2014 року, є помилковим.

Отже, настання обставин непереборної сили (форс мажорних обставин), свідчить про відсутність вини підприємства відповідача у затримці виплат належних позивачу при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов помилково висновку про задоволення уточнених позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування працівникові моральної шкоди покладено на власника або уповноважений ним орган.

Матеріали справи не містять відповідних доказів, які б обєктивно підтверджували наявність вини відповідача в заподіянні позивачу моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст. 212, 214 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Як встановлено ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. З урахування вище наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні уточнених вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

Керуючись ст. ст. 309, 313-314 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» задовольнити частково.

РішенняРубіжанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: