Справа № 372/2100/16-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/640/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 09.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ПАТ «Міський комерційний банк» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 26 вересня 2012 року між Міським комерційним банком і позичальницею ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит в розмірі 2450000 грн. терміном на рік зі сплатою щомісячно процентів в розмірі 29 % річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 26 вересня 2012 року між банком і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належні йому три земельні ділянки площею 0,1791 га, 0,1292 га і 0,1822 га відповідно, розташовані по вул.Старокиївська в смт.Козин Обухівського району Київської області.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця ОСОБА_3 мала повертати кредит наступним чином: щомісяця сплачувати проценти, винагороди, комісії, а тіло кредиту повернути після закінчення строку надання кредиту. Однак, позичальниця не виконала ці обовязки і після закінчення терміну надання кредиту кошти не повернула, а тому для захисту своїх прав банк звернувся до суду і рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27 серпня 2013 року із ОСОБА_3 на користь банку стягнуто борг за кредитом в розмірі 2864843,01 грн. Вказане рішення набрало законної сили, проте борг за кредитом не повернутий до цього часу ні позичальницею ОСОБА_3, ні її майновим поручителем ОСОБА_2, а тому наявні підстави для повернення боргу шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Посилаючись на ст.ст.33,37,39 Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, просив в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в розмірі 2864843,01 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді належних ОСОБА_2 трьох земельних ділянок шляхом набуття ПАТ «Міський комерційний банк» права власності на земельні ділянки: площею 0,1791 га кадастровий номер :03:025:0036, вартістю 503366 грн.; площею 0,1292 га кадастровий номер :03:025:0037 вартістю 363106 грн.; площею 0,1822 га кадастровий номер :03:025:0040 вартістю 512078 грн., розташовані по вул.Старокиївська в смт.Козин Обухівського району Київської області, визнати за ПАТ «Міський комерційний банк» право власності на вказані зеемльні ділянки та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Міський комерційний банк» відмовлено.

ПАТ «Міський комерційний банк», не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов банку задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, який є позасудовим, що суперечить як Закону України «Про іпотеку», так і умовам укладеного між сторонами договору іпотеки, де встановлено такий спосіб звернення стягнення як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Крім того, суд помилково застосував правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1854цс15 від 30 березня 2016 року, бо вже 28 вересня 2016 року Верховний Суд України у справі № 6-1243цс16 ухвалив постанову, де послався на законність судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанції, якими звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Міський комерційний банк» подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.

Представник відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2012 року між ПАТ «Міський комерційний банк»і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальниці кредит на споживчі потреби в розмірі 2450000 грн. із терміном повернення 25 вересня 2013 року із сплатою 29 % річних, а позичальник у свою чергу зобовязався повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за його користування (а.с.5-7). Повернення кредиту згідно п.п.3.5, 3.8 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів на погашення процентів, винагороди та комісії, а повернення тіла кредиту позичальник здійснює в кінці строку надання кредиту в розмірі відповідно до графіку платежів, вказаного в додатку № 1 до кредитного договору.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і відповідачем ОСОБА_2 26 вересня 2012 року було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передав в іпотеку належне йому майно у вигляді трьох земельних ділянок: площею 0,1791 га кадастровий номер :03:025:0036; площею 0,1292 га кадастровий номер :03:025:0037; площею 0,1822 га кадастровий номер :03:025:0040, що розташовані по вул.Старокиївська в смт.Козин Обухівського району Київської області (а.с.8-14). Згідно п.п.3.1.1, 3.2.4 договору іпотеки банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором в тому числі шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Також, судом встановлено, що позичальниця ОСОБА_3 не виконувала обовязків по щомісячному поверненню процентів за користування кредитом, покладених на неї умовами кредитного договору, мала просточену заборгованість, у звязку з чим для захисту своїх прав банк звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27 серпня 2013 року із позичальниці ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 солідарно стягнуто на користь банку борг за кредитом станом на 27 травня 2013 року в розмірі 2864843,01 грн., з яких тіло кредиту 2450000 грн., проценти 402616,67 грн. Та пеня 12226,34 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 31 грудня 2013 року, проте борг за кредитом не повернутий.

Крім того, встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року скасоване рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року і ухвалене нове, яким позов ПАТ «Міський комерційний банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотекиу вигляді належних ОСОБА_2 трьох земельних ділянок: площею 0,1791 га кадастровий номер :03:025:0036; площею 0,1292 га кадастровий номер :03:025:0037; площею 0,1822 га кадастровий номер :03:025:0040, розташованих по вул.Старокиївська в смт.Козин Обухівського району Київської області. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вказане рішенння перебуває на примусовому виконанні в Обухівському ВДВС і на даний час не виконане, спірні земельні ділянки арештовані державним виконавцем.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позичальниця ОСОБА_3 порушила передбачені кредитним договором обовязки по поверненню кредиту і має заборгованість, що у свою чергу відповідно до вимог закону, умов кредитного і іпотечного договорів порушує права кредитора ПАТ «Міський комерційний банк».

Однак, підстави для звернення стягнення на передані в іпотеку земельні ділянки відсутні з огляду на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання у такий спосіб.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України, яка визначає способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи, одним із таких способів захисту є визнання права, в тому числі визнання права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором.

Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку», згідно ст.33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень ст.36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, які визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Наведеним приписам закону відповідають п.п.3.2.1, 3.2.4 договору іпотеки, укладеного між стороанми, який містить застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком права власності на майно.

Тобто, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до розяснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень статей 33,36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Отже, з урахуванням вказаних норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-124цс13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 цього Кодексу.

Колегія суддів, вважає необгрунтованими посилання суду у рішенні на висновок Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, який на думку суду першої інстанції свідчить про те, що визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом звернення стягнення.

Вказаний висновок не містить посилань на неможливість застосування судом такого способу звернення стягнення як передача іпотекодержателю у власність предмета іпотеки. Зокрема, у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України вказав, що при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із заявою на захист своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних процесуальних норм, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року скасоване рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року і ухвалене нове, яким позов ПАТ «Міський комерційний банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотекиу вигляді належних ОСОБА_2 трьох земельних ділянок: площею 0,1791 га кадастровий номер :03:025:0036; площею 0,1292 га кадастровий номер :03:025:0037; площею 0,1822 га кадастровий номер :03:025:0040, розташованих по вул.Старокиївська в смт.Козин Обухівського району Київської області. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, позивач ПАТ «Міський комерційний банк» уже звернувся до суду з позовними вимогами, який захистив його права кредитора, звернувши стягнення на предмет іпотеки, у визначений банком спосіб.

Вказане судове рішенння перебуває на примусовому виконанні в Обухівському ВДВС. Зокрема постановою головного державного виконавця Обухівського ВДВС від 12 лютого 2016 року відкрите виконавче провадження ВП № 50130612 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.65), а постановою від 10 серпня 2016 року у виконавчому провадженні ВП № 50130612 накладено арешт на три земельні ділянки площею 0,1791 га, 0,1292 га і 0,1822 га, розташовані по вул.Старокиївська в смт.Козин Обухівського району Київської області (а.с.38).

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії»). Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Звертаючись до суду із даним позовом про звернення стягненння на предмет іпотеки у дещо інший спосіб, позивач не надав суду доказів щодо неможливості виконанняпопереднього рішення апеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року, яким вже звернуто стягнення на предмет іпотеки.

З викладених підстав колегія суддів відмовляє у задоволенні позову.

Колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані доводи представника банку про те, що попереднє рішенняапеляційного суду Київської області від 24 червня 2014 року неможливо виконати, бо на земельні ділянки, які є предметом іпотеки, накладено арешт у кримінальному провадженні.

Такі доводи не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, ст.49 якого передбачає, що у випадку неможливості виконання виконавче провадження підлягає закінченню, про що виноситься постанова. Аналогічні положення щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у випадку неможливості виконання містить ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (набрав чинності 05 жовтня 2016 року).

Позивач всупереч вимогам закону не надав до суду першої інстанції відповідної постанови про закінчення виконавчого провадження у звязку із неможливістю виконання судового рішення, поскільки арешт майна у кримінальному провадженні не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів не знаходить підстав для закриття провадження у справі (на що звертає увагу представник відповідача ОСОБА_2 у запереченнях) відповідно до приписів п.2 ст.205 ЦПК України, яка передбачає закриття провадження у справіякщо є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Для застосування передбаченої пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову. Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справах: № 6-1133цс15 від 21 жовтня 2015 року, № 6-342цс15 від 11 листопада 2015 року).

В даній справі встановлено, що тотожними є лише сторони та підстави позову, предмет позову є дещо іншим, а тому підстави для закриття провадження відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: