УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: партнерство з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», публічне акціонерне товариство «Банк «Камбіо» про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на земельні ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо», партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макарова О.П., про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 039/2-2009/840 від 08 вересня 2009 року в розмірі 2 337 575 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 вересня 2009 року, а саме: земельну ділянку площею 5,9934 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 за вартістю згідно з висновком про вартість об'єкта оцінки від 30 жовтня 2015 року;

- в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 108ф-2007/840 від 26 грудня 2007 року звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме: земельні ділянки площею 6,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 6,5028 га (кадастровий номер НОМЕР_2), та площею 6,0000 га (кадастровий номер НОМЕР_4), шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 за вартістю згідно з висновками про вартість об'єкта оцінки від 30 жовтня 2015 року.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що земельні ділянки перебували в іпотеці в рахунок забезпечення вказаних вище кредитних договорів, за якими вона набула право вимоги за договорами про відступлення права вимоги.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов про визнання договорів недійсними, на підставі яких ОСОБА_4 набула майнові права, посилаючись на порушення цими договорами її прав та законних інтересів, а саме:

- договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 12 вересня 2014 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Банк «Камбіо» (далі - ПАТ «Банк «Камбіо») та партнерством з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт» (далі - ПОВ «Інланд Транзіт»), яким забезпечено кредитний договір ОСОБА_8 № 108ф-2007/840 від 26 грудня 2007 року;

- договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2014 року, укладеного між ПОВ «Інланд Транзіт» та ОСОБА_4 про відступлення права вимоги до ОСОБА_8, що випливають з кредитного договору № 108ф-2007/840 від 26 грудня 2007 року;

- договору від 10 грудня 2014 року, укладеного між ПОВ «Інланд Транзіт» та ОСОБА_4 про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 26 грудня 2007 року та 14 липня 2009 року між ПАТ «Банк «Камбіо» та ОСОБА_5;

- договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 12 вересня 2014 року, укладеного між ПАТ «Банк «Камбіо» та ПОВ «Інланд Транзіт», яким забезпечено кредитний договір ОСОБА_5 перед ПАТ «Банк «Камбіо» за кредитним договором № 039/2-2009/840 від 08 вересня 2009 року;

- договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2014 року, укладеного між ПОВ «Інланд Транзіт» та ОСОБА_4 про відступлення права вимоги до ОСОБА_5, що випливають з кредитного договору № 039/2-2009/840 від 08 вересня 2009 року;

- договору від 10 грудня 2014 року, укладеного між ПОВ «Інланд Транзіт» та ОСОБА_4 про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25 вересня 2009 року, укладеним між ПАТ «Банк «Камбіо» та ОСОБА_5

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

В рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 039/2-2009/840 від 08 вересня 2009 року, укладеним між ОСОБА_5 та ПАТ «Банк «Камбіо» у розмірі 2 337 575 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 вересня 2009 року, а саме на земельну ділянку площею 5,9934 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5, шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 за вартістю згідно з висновком про вартість об'єкта оцінки від 30 жовтня 2015 року, у розмірі 2 337 575 грн.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на земельну ділянку площею 5,9934 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі, а в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_5, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_4, дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 вересня 2009 року, а саме на земельну ділянку площею 5,9934 га, шляхом визнання права власності в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 039/2-2009/840 від 08 вересня 2009 року у розмірі 2 337 575 грн, оскільки позивачка набула права вимоги за цією сумою відповідно до вимог ст. 512 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні її позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, та виходив з того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), проте позивач звернувся до суду не у визначений цим законом спосіб, який регулює дані правовідносини, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій вмотивовано виходили з того, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами проведення операції по списанню коштів за договором застави від 11 вересня 2014 року до кредитного договору № 108ф-2007/840 від 26 грудня 2007 року, за яким ОСОБА_5 є майновим поручителем.

При цьому, погоджуючись із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що договори про відступлення права вимоги укладені з додержанням вимог ст. 513 ЦК України, ОСОБА_5 не була стороною оспорюваних правочинів та укладення спірних договорів не порушує її прав.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

Т.О. Писана