Справа № 202/5658/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 лютого 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Шишляннікові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про захист прав власника житлового будинку та виселення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому просить суд усунути порушення її прав власника житлового будинку, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що не має права користування житловим будинком АДРЕСА_1, і виселити його без надання іншого житлового приміщення зобов'язавши відповідачку ОСОБА_3 не вселяти ОСОБА_2 без її дозволу в вище зазначене спірне житлове приміщення. Також позивачка просить стягнути з відповідачів на її користь судові витрати по справі.

В обґрунтування таких позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона є одноосібною власницею житлового будинку АДРЕСА_1.

В зазначеному житловому будинку зареєстровані та проживають її рідні діти: ОСОБА_3, 1984 року народження, ОСОБА_5, 1981 року народження, ОСОБА_6, 1989 року народження.

Всі її діти є членами її сім'ї і правомірно користуються її власністю - житловим будинком № 72.

В 2011 році її донька ОСОБА_3 уклала шлюб з громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, який є мешканцем міста Новомосковська, Дніпропетровської області, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Від шлюбу відповідачі мають малолітню доньку ОСОБА_7, 2011 року народження.

Після укладання шлюбу, ОСОБА_3 без її згоди, порушуючи житлове законодавство та її права власника, вселила в житловий будинок свого чоловіка ОСОБА_2.

З моменту вселення ОСОБА_2 вона не вела спільного господарства з відповідачами та заперечувала проти вище зазначених дій своєї молодшої доньки та її чоловіка, які завірили її, що займаються пошуком житла і обов'язково виселяться своєю сім'єю з її будинку.

У зв'язку з тим, що знаходження ОСОБА_2 перешкоджає їй в повній мірі користуватися власним житловим будинком, вона 28.05.2016 року знову почала вимагати від громадянина ОСОБА_2 покинути її власність, оскільки вона не дозволяє йому нею користуватися, але останній ігнорував її вимоги, посилаючись на те, що в будинку проживає його сім'я.

Вона, будучи незгодною з діями ОСОБА_2 викликала наряд Індустріального відділення Дніпропетровського відділу поліції, який будь - яких правомірних заходів впливу до ОСОБА_2 не застосував і подана нею скарга на дії поліції фактично не була розглянута, що підтверджується повідомленням з Департаменту внутрішньої безпеки поліції, яке в копії додане до позову.

Має намір зазначити, що правова позиція ОСОБА_2 не відповідає житловому законодавству, оскільки за ним зберігається право на користування кв. АДРЕСА_3, де дійсно проживає його сім'я в понятті житлового законодавства, що підтверджується довідкою з його місця проживання та характеристикою з місця його проживання, які в копії додані до позову.

Тому, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до ст. 64 ЖК України ніколи не був членом її сім'ї, спільне господарство вона з ним не вела і він не набув самостійного права на спірне житло в порядку найму, оренди, як це передбачено - ст.ст. 810, 814 ЦК України, то він не має права користування спірним житлом, у зв'язку з цим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав власника житлового будинку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Тихонський В.Г. позовні вимоги підтримали та пред'явлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у позовній заяві обставини.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2, та представник останнього - адвокат Полтовець Т.О., просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на викладені у письмових запереченнях обставини.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши зібрані письмові докази та вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 з 16.05.1981 року по 12.11.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10.

Від подружнього життя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 мають трьох дітей: доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9.

Судом встановлено, що 17 липня 1984 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою позивачці було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (реєстровий № 3-1886) після смерті ОСОБА_12, а саме на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У зазначеному домоволодінні разом із позивачкою зареєстровані та проживають її діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9. Також у будинку зареєстровані та проживають онука позивачки (донька відповідачів) - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_10, колишній чоловік позивачки - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_11

Окрім того, з 2008 року у зазначеному домоволодінні фактично мешкає і відповідач ОСОБА_2, проживаючи разом із своєю дружиною ОСОБА_3 і дитиною, спочатку у приміщенні літньої кухні домоволодіння, а згодом, з 2011 року і у окремій житловій кімнаті будинку. Значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстровану шлюбі з 11.10.2008 року.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 зазначила, що вона є рідною сестрою колишнього чоловіка позивачки. Підтвердила, що відповідачі спочатку проживали у літній кухні, що розташована на території домоволодіння АДРЕСА_1, куди їм дозволили вселитися батьки ОСОБА_3 ще у 2004 році. До 2008 року відповідачі проживали разом без реєстрації шлюбу. В 2010 році, коли ОСОБА_3 завагітніла і чекала на народження дитини позивачка сама запропонувала відповідачам переїхати жити до будинку, вважаючи що їм з маленькою дитиною буде там проживати зручніше і тепліше. Вона неодноразово відвідувала сторін за адресою їхнього проживання. Відповідачі допомагали утримувати будинок, здійснювали поліпшення житлових умов. В 2012 році позивачка їй особисто казала що ОСОБА_3 із чоловіком будуть проживати разом із нею у спірному будинку. До певного часу між сторонами існували нормальні стосунки, але згодом вони погіршилися.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що відповідачі по справі є її кумом та кумою. 12 років відповідачі жили з позивачкою разом у мирі і злагоді. Спочатку відповідачі проживали у літній кухні, самостійно зробили там опалення і здійснили поліпшення житлових умов. Її чоловік особисто допомагав по ремонтним роботам відповідачам. До будинку відповідачі вселилися зі згоди позивачки. Після того, як ОСОБА_3 завагітніла позивачка запросила відповідачів на проживання безпосередньо до будинку.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснив, що 12 років тому відповідачка познайомилася із ОСОБА_2 та запросила його проживати у літню кухню. Їхня із відповідачкою матір дозволу на вселення відповідача ОСОБА_2 не надавала та казала, щоб вони шукали собі квартиру. Потім його матір зробила помилку та збрала ОСОБА_3 з літньої кухні до будинку, оскільки його сестра була вагітною. Після цього відповідачі переїхали до будинку. Відповідач ОСОБА_2 не контролював свою мову, провокував конфлікти та вчиняв бійки. Його матір неодноразово розповідала про погане ставлення з боку відповідача ОСОБА_2 Відповідач обіцяв висилитися після сплати кредиту за автомобіль, але цього не вчинив. Відповідачі приблизно п'ять років проживали у літній кухні. До будинку матір запрошувала відповідачів лише на тимчасове проживання і лише на період вагітності відповідачки. Відповідачі покращували умови проживання лише для себе.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду пояснив, що позивачка є його дружиною, і хоч вони проживають за однією адресою, але фактично шлюб між ними розірвано. Позивачка сама запросила доньку з чоловіком мешкати у будинку, дала їм ключі. Спочатку ОСОБА_3 із чоловіком проживали у літній кухні, де їм дозволила проживати позивачка. Після того, як донька завагітніла позивачка забрала відповідачів проживати у будинок і вибрала їм там кімнату. Відповідачі допомагали робити ремонт. Раніше вони усі жили дружно, весь час їли усі за одним столом. Дружина особисто давала ключі як від літньої кухні, так і від будинку ОСОБА_2 Приблизно чотири роки тому почалися скандали та відносини між всіма погіршилися. З самого початку він був проти вселення відповідачів до будинку, але позивачка погодила їхнє вселення до будинку і він був вимушений погодитися із рішенням дружини.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні зазначив, що він є кумом відповідачів. Він був частим гостем у будинку, де мешкають відповідачі. Він допомагав відповідачам перевозити речі. Спочатку відповідачі жили у літній кухні, але після народження дитини вони переїхали до будинку. Він допомагав ОСОБА_2 перевозити його речі із м. Новомосковська до будинку, де мешкають сторони. Скандалів між сторонами він не помічав та при ньому позивачка ніколи відповідачів не вигонила з будинку. Відповідачі допомагали робити у будинку ремонт. Відповідач ОСОБА_2 купляв автомобіль на його ім'я.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що позивачка є її мамою, а відповідачка сестрою. Відповідача до будинку привела її сестра ОСОБА_3. При цьому матір, батько та їхній із сестрою брат ОСОБА_6 були проти вселення ОСОБА_2 до будинку. Сестра попросила дозволу тимчасово пожити із відповідачем ОСОБА_2 у літній кухні, та сказала, що вони будуть шукати собі житло. Коли на дворі були сильні морози матір впускала відповідачів до будинку. Відповідачі обіцяли знайти собі житло та вони всі чекали поки відповідачі виплатять кредит. Відповідач ОСОБА_2 завжди ображає позивачку та й усіх, хто живе у будинку, навіть у присутності дитини, провокує конфлікти. Останні два роки через поведінку ОСОБА_2 у будинку проживати неможливо. Сестра давала ключі від літньої кухні відповідачу, який не є членом їхньої сім'ї. У відповідачів усе окремо. Комунальні послуги оплачуються сумісно також як і податок на землю. Вони усі приймали участь у ремонті будинку, відповідачі також приймали участь у ремонті даху і проведенні опалення. Їхня матір визначила відповідачам кімнату для тимчасового проживання. Відповідач ОСОБА_2 не має права жити у них в будинку. Останній рік вони із сестрою ОСОБА_3 не спілкуються.

Відповідно до ст. 156 ЖК, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно і п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи булла письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з

підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із вимогами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЖК України виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення допускається у випадках якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Разом із тим, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами довготривалий час існують вкрай неприязні відносини, що склалися між ними через непорозуміння у вирішенні побутових питань. Довготривалий час (більше п'яти років) сторони проживали у спірному домоволодінні у мирі та злагоді і відносини між ними були добрими, але з часом стосунки погіршилися та вони не можуть знайти порозуміння у питаннях співжиття.

Отже, за встановлених в судовому засіданні обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 та доводи, на які вона посилається у позові та на яких вона наголошувала у судовому засіданні, не знайшли свого об'єктивного підтвердження під час розгляду справи судом. Жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК України надано не було, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59-60, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук