АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у грудні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення.

Вказувала на право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Зазначала, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 влаштовують скандали, погрожують розправою, вживають алкогольні напої та наркотичні засоби, систематично порушують правила співжиття, умисно нехтують загально прийнятими нормами спільного проживання, роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

Просила виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Справа №718/2608/16

Провадження №22-ц/794/408/2017 рік Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Категорія 43 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.116 ЖК України та зазначив про відсутність підстав для застосування ст.116 ЖК України.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції послався на недоведеність систематичного руйнування ОСОБА_2, ОСОБА_3 будинку, чинення власнику перешкод у користуванні майном, неможливості спільного проживання.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із вимогами, встановленими ч.2 ст.119 ЦПК України, закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню.

В розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За змістом ч.1 ст.214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин, а також вирішення питання про правову норму, що підлягає до них застосуванню, є обов»язком суду під час ухвалення судового рішення.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала систематичне порушення ОСОБА_2, ОСОБА_3 правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, а заходи запобігання виявилися безрезультатними.

З матеріалів справи вбачається право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Відповідно приєднаної до матеріалів справи довідки виконавчого комітету Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 9 грудня 2016 року №2158 здійснено реєстрацію ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 як члена сім»ї власника (а.с.7).

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вселений до житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, зі згоди власника ОСОБА_1 як член сім»ї.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

За аналогією з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

На підставі ст.157 ЖК України членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Із роз'яснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно щоб до винної особи попередньо були застосовані заходи попередження суспільного впливу.

У матеріалах справи відсутні докази систематичного порушення ОСОБА_2, ОСОБА_3 правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 23 листопада 2016 року звернулася до Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області з заявою, відповідно якої 23 листопада 2016 року о 24 годині в будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_2 висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою.

За наслідками перевірки заяви ОСОБА_1 від 23 листопада 2016 року начальником Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області надано висновок від 1 грудня 2016 року про необхідність проведення із ОСОБА_2 розмови профілакличтого характеру для припинення ним протиправних дій (а.с.32).

Згідно з висновком начальника Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області надано висновок від 1 жовтня 2016 року за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 1 жовтня 2016 року вирішено притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (а.с.24).

Крім того, згідно з висновком начальника Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області надано висновок від 10 грудня 2016 року вирішено притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (а.с.29).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за наслідками розгляду заяв ОСОБА_1

Згідно із вимогами, встановленими ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом роз»яснено позивачу ОСОБА_1 право подати докази застосування до ОСОБА_2 заходів попередження суспільного впливу.

Таким чином ОСОБА_1 ухилилася від доведення обставин, на які посилалася.

Ураховуючи наведене рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1.ч.1. ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

Одинак О.О.