Номер провадження: 22-ц/785/2455/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_3 до Суворовського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_2 про визнання постанови державного виконавця неправомірною, про визнання недійсним акту передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, про визнання свідоцтва про право власності недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

14 квітня 2016р. ОСОБА_3 звернулася з позовом, в якому просила суд:

-визнати недійсною постанову головного державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 №В-15/1/2012 від 20 травня 2013р., затверджену начальником першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 20 травня 2013р. про передачу майна стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу, якою передано 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка розташована на 6 поверсі 9-поверхового будинку та складається з однієї кімнати, житловою площею 17,6кв.м., загальною площею 29,7кв.м., що належить на праві спільної (часткової) власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2004р., в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом, виданим Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 2-3964/09 від 25 серпня 2009р. за початковою вартістю 75206грн.;

-визнати недійсним Акт передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затверджений 20 травня 2013р. начальником першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5, на підтвердження факту передачі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, яка належить на праві спільної (часткової) власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2004р., стягувачу ОСОБА_2 в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-3964/09 від 25.08.2009 року за початковою вартістю 75206грн.;

-визнати недійсним Свідоцтво від 23 вересня 2013р., яким приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, посвідчила, що ОСОБА_2 належить право власності на майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_3, вартістю 75206грн., та належало ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2004р. (а.с.2-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказала, що вона та її колишній чоловік ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 07 лютого 2004р. придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_4, яка в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 29,7кв.м, в тому числі житловою 17,6кв.м. Тобто вказана квартира належить подружжю на справі спільної сумісної власності.

Позивачка вказала, що їй стало відомо, що 23 вересня 2013р. ОСОБА_2 оформив право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, та отримав відповідне Свідоцтво про право власності зареєстроване в реєстрі за № 294. Підставою для оформлення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вищевказаної квартири, що належала раніше ОСОБА_8, став акт прийому-передачі від 20 травня 2013р., складений начальником першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5

Позивачка вважає, що передача ОСОБА_2 за вказаним актом у власність 1/2 частки вищезгаданої квартири є незаконною, оскільки державним виконавцем при передачі майна у власність ОСОБА_2 були порушені вимоги ст.ст. 355, 356, 366 ЦК України, ч. 5 ст. 52, ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому ОСОБА_2, як кредитор ОСОБА_8 не звертався з позовом до суду про виділ в натурі частки останнього із спільного майна, для звернення стягнення на неї у зв'язку із недостатністю у ОСОБА_8 іншого майна. Виділ частки ОСОБА_8, для звернення стягнення на неї, судом не здійснювався. Державний виконавець також не звертався до суду за визначенням частки ОСОБА_8 у праві спільної власності, та не повідомляв її ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про звернення стягнення на майно. Державним виконавцем не було враховано, що в квартирі ОСОБА_6 не проживає, а в квартирі проживають вона ОСОБА_3 та їх малолітня донька, та іншого житла у них не має.

Позивачка також вказала, що державний виконавець відкрив провадження з порушенням територіальності, оскільки розпорядженням начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області № 1 від 03.01.2012р. було встановлено дислокацію дільниць територіальних відділів державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції згідно якої до дислокації дільниці другого Суворовського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції, а саме вулиця Перша Сортувальна, 36-г, м. Одеса, входить і вулиця Червона.

Тому позивач вважала, що головний державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 не мала права відкривати виконавче провадження та не мала права проводити виконавчі дії, спрямовані на відчуження майна ОСОБА_8, а начальник першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 не мав права складати акт прийому-передачі цього майна у власність ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що він на законних підставах є власником 1/2 частини квартири, що позивачка неодноразово зверталась з аналогічними позовним заявами до суду, проте всі заяви були залишені без розгляду, оскільки позивачка повторно не зявлялась в судові засідання, що ОСОБА_8 перед проведенням торгів звертався з письмовою заявою про дозвіл на реалізацію 1/2 вказаної квартири через проведення публічних торгів для погашення боргу, що позивачка є неналежним позивачем щодо оскарження постанови і акту, та позов ОСОБА_3 був поданий з пропуском процесуальних строків.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016р. позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано недійсною постанову головного державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 №В-15/1/2012 від 20 травня 2013р., затверджену начальником першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 20 травня 2013р. про передачу майна стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу, якою передано 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка розташована на 6 поверсі 9-поверхового будинку та складається з однієї кімнати, житловою площею 17,6кв.м., загальною площею 29,7кв.м., що належить на праві спільної (часткової) власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2004р., в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом, виданим Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 2-3964/09 від 25 серпня 2009р. за початковою вартістю 75206грн.

Визнано недійсним Акт передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затверджений 20 травня 2013р. начальником першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5, на підтвердження факту передачі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, яка належить на праві спільної (часткової) власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2004р., стягувачу ОСОБА_2 в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-3964/09 від 25.08.2009 року за початковою вартістю 75206грн.

Визнано недійсним Свідоцтво від 23 вересня 2013р., яким приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, посвідчила, що ОСОБА_2 належить право власності на майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_3, вартістю 75206грн., та належало ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2004р. (а.с.73-82).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд безпідставно задовольнив позов, не прийняв до уваги усі обставини по справі (а.с.86-89).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що на виконанні Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси перебувало виконавче провадження, ВП№14897490, з примусового виконання виконавчого листа № 2-3964/09, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 25 серпня 2009р. про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 152200грн.

Постановою від 21 вересня 2009р. державним виконавцем було відкрите виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, хоча станом на 2009 рік вулиця Червона була підвідомча Першому Суворовському ВДВС ОМУЮ.

З метою виявлення майна боржника державним виконавцем направлялися запити про наявність майна у боржника, та згідно довідки КП «ОМБТІ та РОП» м. Одеси від 06 травня 2010р. у боржника ОСОБА_8 на праві власності є 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Вищевказана 1/2 частина квартири належала боржнику ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2004р., за яким він і його колишня дружина ОСОБА_3, купили в рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_5, яка в цілому складається з однієї кімнати загальною площею 29,7кв.м., в тому числі житловою 17,6кв.м. Тобто вказана квартира знаходилася у ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

29 листопада 2011р. в межах вищевказаного виконавчого провадження була направлена заявка на реалізацію арештованою майна, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, але прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна втретє не відбулись у зв'язку з відсутністю купівельного попиту та вищевказана частина квартири боржника була знята з реалізації. Державний виконавець спрямував листа стягувачу, яким запропоновано вирішити питання про залишення за собою нереалізоване майно.

Постановою №В-15/1 від 15 серпня 2012р. та актом від 15 серпня 2012р. державним виконавцем в рахунок часткового погашення боргу було передано стягувачу ОСОБА_2 1/2 частина квартири АДРЕСА_7, що належала на праві спільної власності боржнику ОСОБА_6, за початковою вартістю в розмірі 75206грн.

В подальшому за заявою ОСОБА_2 у зв'язку з допущеними в постанові і акті від 15 серпня 2012р. помилками, постановою від 20 травня 2013р. в.о. начальника Відділу було скасовано постанову і акт від 15 серпня 2012р.

Постановою від 20 травня 2013р. та актом від 20 травня 2013р. державним виконавцем в рахунок часткового погашення боргу було передано стягувачу ОСОБА_2 1/2 частина квартири АДРЕСА_7, що належала на праві спільної власності боржнику ОСОБА_6, за початковою вартістю в розмірі 75206грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про порушення державним виконавцем законодавства під час здійснення виконавчих дій щодо передачі 1/2 частки квартири боржника ОСОБА_6 стягувачу ОСОБА_2

Частиною 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на 01.11.2011р., тобто станом на час направлення заявки на реалізацію майна було встановлено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Статтею 366 ЦК України визначений порядок звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності.

Частиною 1 ст. 366 ЦК України передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 366 ЦК України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Судом першої інстанції чітко встановлено, що ні державний виконавець ні стягувач ОСОБА_2 не зверталися з позовом до суду про виділ частки із спільного майна подружжя ОСОБА_6 в натурі для звернення стягнення на неї.

Державний виконавець також не надав відповідні докази відносно того, що в межах виконавчого провадження проводилось будь-яке експертне будівельно-технічне дослідження щодо можливості виділу в натурі частки із спільного майна.

Судом було встановлено, що позивачці ОСОБА_3, як співвласнику майна, не було запропоновано придбати частку у праві спільної часткової власності у вигляді 1/2 частки квартири, яка належала боржнику ОСОБА_6, та з порушенням вимог закону була передана стягувачу ОСОБА_2

Дійсно ОСОБА_8 перед проведенням торгів звертався з письмовою заявою про дозвіл на реалізацію 1/2 вказаної квартири через проведення публічних торгів для погашення боргу, але не має відомостей про повідомлення іншого співвласника, а саме ОСОБА_3 про можливість звернення боргу на частку у спільній власності.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що передача майна стягувачу ОСОБА_2 відбулася з порушенням вимог ст.366 ЦК України.

Постановою Верховного Суду України від 24 жовтня 2014р. по справі 6-116цс12 звернуто увагу на те, що виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Слід зазначити, що такий висновок узгоджується й з нормами ст.ст.650, 655 та ч.4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги, розділ 6 Тимчасового положення, п.п.244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994р. № 18/5, зареєстрованої Міністерством юстиції України 7 липня 1994р. №152/361.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті до уваги твердження відповідача ОСОБА_2, що позивач ОСОБА_3 є неналежним позивачем.

Частиною 1 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Частиною 4 ст. 362 ЦК України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

В даному випадку перехід права власності на частину спільної часткової власності відбувся як наслідок проведення публічних торгів, яких до речі, державний виконавець при даних умовах не мав право призначати, та призначав з порушенням вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки, в силу ст. 362 ЦК України, позивачка не має можливості заявити позовні вимоги про переведення на неї прав та обов'язків покупця, то заявлені нею позовні вимоги є єдиним способом захисту порушеного її права.

Суд обґрунтовано вважав, що строк позовної давності за заявленими вимогами не сплинув, та не задовольнив заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що державним виконавцем не було зясовано, що в квартирі зареєстрована неповнолітня дитина донька подружжя ОСОБА_3.

Згідно до ч.ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з яким вона проживає. Згідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника жилого власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

В даному випадку за відсутності дозволу органу опіки та піклування на звернення стягнення на нерухоме майно, право користування яким має малолітня дитина, державний виконавець звертається до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. При відхиленні судом такого клопотання, у разі відсутності іншого майна, на яке можливе примусове стягнення, при відсутності результатів розшуку такого майна, державний виконавець був зобовязаній повернути виконавчий документ стягувачеві, з передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» підстав.

При таких обставинах проведена державним виконавцем процедура звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_6 порушує передбачений вищевказаної нормою п. 4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка є нормою цивільного законодавства, що разом із іншими оспореними по цій справі актами є правочином, який відповідно до правової позиції, яка викладена і в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року № 6-116цс12, може бути визнаний недійсним.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016р. залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_9