Справа № 345/4321/13-ц
Провадження № 22-ц/779/114/2017
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Василишин Л.В.,

секретарів: Мельник О.В., Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_3 на ухвалу Калуського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року подання головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу ДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документу на строк до виконання нею зобов'язання за виконавчим листом № 345/4321/13-ц від 23 грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 28 544,00 грн. боргу та 285,44 грн. судового збору, покладеного на неї рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 жовтня 2013 року.

В апеляційні скарзі на дану ухвалу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язання, оскільки невиконання зобов'язання ОСОБА_2 покладеного на неї виконавчим листом не може свідчити достатньою підставою для задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Крім того, суд першої інстанції не встановив чи має місце ухилення боржника від виконання зобов'язання, а лише вважав достатньою підставою невиконання боржником зобов'язання.

Судом не взято до уваги те, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, однак, суд не з'ясував чи дійсно вона свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

У зв'язку з наведеним, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання.

В судовому засіданні апеляційного суд представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених мотивів.

Представник Калуського міськрайонного відділу ДВС - Матіїв А.В. та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 345/4321/13-ц від 23 грудня 2013 року, виданого Калуським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 28 544 грн. боргу за договором позики.

Постанова про відкриття виконавчого провадження № 41354064 винесена державним виконавцем 24 грудня 2013 року, однак самостійно зобов'язання боржник не виконує.

З оглянутих в засіданні апеляційного суду оригіналів матеріалів виконавчого провадження вбачається, що в ході примусового виконання рішення, державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника та державним виконавцем вживались заходи для встановлення джерел доходів та майна ОСОБА_2, зокрема, направлялися запити в Держсільгоспінспекцію, центр надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Калуш, Калуського, Галицького, Долинського, Рогатинського та Рожнятівського районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, управління Пенсійного фонду України в м. Калуш та Калуському районі, щодо виявлення майна боржника.

Згідно отриманої інформації, майна та джерел доходів виявлено не було.

10 квітня 2014 року стягувач ОСОБА_4 звернувся до відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції із заявою про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, оскільки остання має намір виїхати за кордон до мами, щоб ухилитися від сплати боргу.

19 травня 2014 року державний виконавець відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, мотивуючи подання тим, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням Калуського міськрайонного суду.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 19 травня 2014 року подання було задоволено та тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2

11 вересня 2014 року ОСОБА_2 в пункті пропуску через держаний кордон «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону було відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України у зв'язку з наявністю судового рішення про таке обмеження.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2016 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2, зазначену вище ухвалу суду першої інстанції скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є одна і та сама особа, що підтвердила сама боржниця та надала паспорт громадянина України.

При новому розгляді справи, суд першої інстанції, задовольняючи подання, виходив з того, що ухилення ОСОБА_9 від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду щодо погашення грошової заборгованості є підставою для тимчасового обмеження її у праві виїзду за кордон.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Нормою ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до вказаної правової норми громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Такі обмеження права громадян України на виїзд за кордон у конкретно визначених законом випадках мають тимчасовий характер і зумовлені необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно роз'яснень Верховного суду України від 01 лютого 2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не встановлено факту ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки тривалий час, з 2014 року, боржник жодних дій не вчинила до добровільного виконання рішення суду, жодних коштів не сплатила, які б свідчили про намагання боржника діяти у відповідності до Закону.

Як пояснила в суді першої інстанції ОСОБА_2 про наявність обмежень у праві виїзду за кордон вона дізналася у вересні 2014 року та не заперечувала про те, що має намір виїхати за межі України до своєї матері, яка перебуває за кордоном.

Тому колегія суддів вважає, що саме ці обставини і є я свідченням ухилення боржника від виконання покладених на неї рішенням обов'язків.

В силу ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, виконання судового рішення є обов'язком відповідача з часу набрання рішення законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд.

Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України та ін.

Державним виконавцем проведено виконавчі дії щодо встановлення наявності рухомого майна боржника, одержання нею заробітної плати, пенсії, місця праці та встановлено відсутність таких.

А тому існує ризик невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Оскільки державним виконавцем вчинено всі дії, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боргу, а ОСОБА_2 фактично ухиляється від виконання рішення, суд першої інстанції обґрунтовано постановив оскаржувану ухвалу.

Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для скасування даної ухвали та постановлення нової з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Василишин