АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/227/17 Справа № 201/5179/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат, мотивуючи тим, що 10 липня 2009 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір строкової позики, згідно якого, вона надала в борг ОСОБА_2 50.000 доларів США.

Зазначала, що факт одержання грошових коштів підтверджується написаною ОСОБА_2 розпискою від 10 липня 2009 року.

Вказувала, що взяту в борг суму, згідно розписки, ОСОБА_2 зобов'язався повернути як рівними так і нерівними частинами до 01 січня 2013 року.

Посилаючись на те, що в обумовлені в розписці строки грошові кошти ОСОБА_2 їй не повернув, претензії надіслані нею стосовно повернення грошових коштів залишив без задоволення, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 10 липня 2009 року в загальній сумі 2.415.385 грн., з яких 1.277.500 грн. - сума боргу, 118.440 грн. - три відсотки річних, 1.019.445 грн. - інфляційні втрати, та 4.385 грн. судових витрат по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, факт укладання якого підтверджується розпискою від 10 липня 2009 року (т.2 а.с.13).

Так, з тексту розписки від 10 липня 2009 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 50.000 доларів США. Отриману суму зобов'язався повернути як рівними так і нерівними частинами до 01 січня 2013 року. Розписка написана ним власноручно, без примусу з боку інших осіб.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, на підтвердження укладання якого позичальник ОСОБА_2 видав розписку, та прийшов висновку про стягнення на користь позивача суми боргу за договором, 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до положень ст.1047 ЦК України за договором позики, який був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст.205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання ;відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (частина друга статті 64 ЦПК України).

Судом першої інстанції було досліджено оригінал спірної розписки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, а отже позовні вимоги в частині повернення суми основного боргу та трьох відсотків річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах позовних вимог.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних збитків судова колегія приходить до висновку що вони задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 10 липня 2009 року ОСОБА_2 зобов'язався повернути грошові кошти в розмірі 50.000 доларів США до 01 січня 2013 року.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в суді першої інстанції відповідач не заперечував факт написання розписки та заявляв клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи лише з метою з'ясування фактичної дати написання ним спірної розписи (т.2 а.с.2).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 10 липня 2009 року в загальному розмірі 1.395.940 грн., з яких: сума боргу - 1.277.500 грн., три відсотки річних - 118.440 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 4.385 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.