АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/412/2017 Головуючий у 1-й інстанції - Чередніченко Н.П.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП банк», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП банк», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТOB «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП банк» про визнання недійсним договору факторингу без номера від 18.03.2011 року, укладеного між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині передачі кредитного договору

від 01.07.2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна».

Посилається на те, що 01.07.2004 року між позивачем

та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП банк» укладено кредитний договір № ML -600/052/2004 на видачу споживчого

кредиту в розмірі 26841,00 дол. США.

18.03.2011 року між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ « ОТП Факторинг Україна»

укладено договір факторингу про відступлення права вимоги за кредитними і

іпотечними договорами, які вказані в Додатку № 1 до даного договору, в тому числі і договору, який було укладено з позивачем у справі.

ОСОБА_1 зазначає, що вказаний договір факторингу суперечить нормам законодавства та міжнародних договорів, Конвенції про міжнародний договір, а тому є недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 01.07.2004 року між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП банк») було укладено кредитний договір № ML-600/052/2004 на видачу споживчого кредиту в розмірі 26841,00 дол. США.

18.03.2011 року між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу про відступлення права вимоги за кредитними і іпотечними договорами, які вказані в Додатку № 1 до даного договору, в тому числі договору, який було укладено з позивачем у справі.

За умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року та договору про відступлення права вимоги від 18 березня 2011 року ПАТ «ОТП банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло вимоги, в тому числі, за кредитним договором від 01.07.2004 року, укладеного між ПАТ «ОТП банк» та позивачем у справі.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна перейшли всі права ПАТ «ОТП банк» щодо права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 01.07.2004 року.

Таким чином, внаслідок укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року та договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011 року ПАТ «ОТП банк» з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не порушено невизнані права, свободи чи інтереси ОСОБА_1

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що були на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора в зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором таке відступлення не заборонено.

Виходячи з наведених норм права суд дійшов висновку, що відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. Боржник не є стороною у договорі купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, а тому укладенням даного договору не порушено невизнані права, свободи чи інтереси позивача у справі.

Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Судом встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи із зазначенням видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу.

Стосовно відсутності у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» генеральної валютної ліцензії, на що посилається позивач, судом правильно встановлено наступне.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в країні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2ст.5 цього Декрету .

Тобто, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в»п.4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ він 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді даного спору суд врахував, що у разі наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитної операції у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства.

Виходячи із встановленого, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не здійснювало видачу кредиту, відповідно не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.7,8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, має бути встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6, ст.203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити норма ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оцінивши наявні у справі докази суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів відповідно до статей 58-59 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними не знайшли свого підтвердження, оскільки не надано доказів, які саме норми ст.ст.203,215 ЦК України були порушені при укладенні оскаржуваних договорів, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказамивони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову(стаття 214 ЦПК України).

Судом вірно встановлено, що оскаржуваний договір відповідає вимогам встановленим ч.5 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 1077 ЦК України, ч.1 ст. 1079 ЦК України. Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно з підпунктом «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі - продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі - продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом.

Пунктом 11 ст. 4 зазначеного закону встановлено, що до фінансових послуг відноситься послуги факторингу. Також статтею 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко зазначено перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03.12.2009 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та додатку до нього, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має генеральної валютної ліцензії, а тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права вимагати у боржника ОСОБА_1 стягнення заборгованості за кредитним договором про надання кредитів в іноземній валюті, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги (цесії).

АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ПАТ «ОТП Банк» в установленому законом порядку отримав Генеральну ліцензію №191, Дозвіл №191-1 та додаток до дозволу на здійснення валютних операцій, видані НБУ.

Оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не здійснював видачу кредиту, відповідно не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Апеляційна скарга не містить жодних доказів, які саме норми статей 203, 215 ЦК України порушені при укладенні оскаржуваних договорів.

Враховуючи вищевикладене, зміст договору не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді