Справа № 639/5968/16-ц
Провадження №2/639/239/17
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді - Іванової І.В.,
за участю секретаря - Тущенко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення неустойки /трьох процентів річних та інфляційних витрат / та відшкодування збитків і моральної шкоди у звязку з порушенням зобовязань, -
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом надання повідомлення до редакції газети Слобідський край».
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. З ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Згідно ч.1 та ч.3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.
Згідно ч.1 с.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
21.08.2012 року видано виконавчий лист № 2-2507/11 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості відповідно до рішення суду від 15.12.2011 року.(а.с.19)
21.11.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №35706129 за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2-2507/11. (а.с. 20)
10.02.2014 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві повернуто виконавчий лист № 2-2507/11 року. (а.с.21)
За заявою ОСОБА_1 03.03.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №42539496 про примусове виконання виконавчого листа № 2-2507/11. (а.с. 22)
13.04.2016 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві виконавчий лист № 2-2507/11 року повернуто . (а.с.23)
19.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51157088 за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2-2507/11. (а.с. 24)
У судовому засідання позивач зазначив, що рішення суду від 15.12.2011 року виконано частково у розмірі 5470,00 грн., тому він має право на стягнення неустойки та моральної шкоди у звязку з порушенням зобовязання.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Указана стаття розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.
При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.
Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».
Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних та відшкодування збитків у звязку з порушенням зобовязання необхідно відмовити у звязку з їх безпідставністю.
Вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.
Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Але, в порушення зазначених вимог закону, позивачем не було доведено факту заподіяння йому моральної шкоди.
Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1,2, 10, 11, 57, 60, 208, 209, 215-216, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 23,509,625,1167 ЦК України, суд-
У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з моменту одержання його копії.

Суддя Іванова І.В.