Справа № 487/4187/15-ц
Провадження № 2/487/129/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П.,при секретарі Табунщик К.С.,за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача -ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

04.06.2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В заяві позивач посилався на те, що 13.08.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 14/085/07-G на підставі якого банк надав останньому кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США з розрахунку 12,70% річних за користування кредитом на строк з 13.08.2007 року по 12.08.2032 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним договором про надання кредиту, відповідно до укладеного договору іпотеки №б/н від 13.08.2007 року, відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житлову квартиру, загальною площею 37,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить останньому на підставі договору купівлі-продажу №Д-120 від 13.08.2007 року.

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_3 не дотримувався строків погашення заборгованості за кредитним договором, утворилась заборгованість за кредитним договором, в розмірі 657 195,46 грн., з яких:

- тіло кредиту 636 969,35 грн.

- відсотки 20 226,11 грн.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просив задовольнити його позов, звернувши стягнення на нерухоме майно відповідно до іпотечного договору, а саме на квартиру АДРЕСА_2, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання права власності на вищезазначену квартиру.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх повністю задовольнити.

Відповідач до судового засідання не зявився, про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що банк , пред*являючи вказаний позов порушив вимоги ст.33,36,37,39 Закону України "Про іпотеку", а також на те, що позивачем невірно вибраний спосіб захисту порушеного права.Крім того, позивач не врахував положення Закону України "Про мараторій на стягнення майно громадян в іноземній валюті".

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 13.08.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 14/085/07-G на підставі якого банк надав останньому кредитні кошти у розмірі 35 000.00 доларів США з розрахунку 12,70% річних за користування кредитом на строк з 13.08.2007 року по 12.08.2032 року.

Також встановлено, що 26.06.2013 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ВАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ВАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «КредитпромБанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним договором про надання кредиту, відповідно до укладеного договору іпотеки №б/н від 13.08.2007 року, відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житлову квартиру, загальною площею 37,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить останньому на підставі договору купівлі-продажу №Д-120 укладеного 13.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_3 не дотримувався строків погашення заборгованості за кредитним договором, утворилась заборгованість за кредитним договором, в розмірі 657 195,46 грн., з яких:

- тіло кредиту 636 969,35 грн.

- відсотки 20 226,11 грн.

Посилаючись на викладене,та вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та ст. ст. 35, 41 глави V Закону України «Про іпотеку», позивач просив позов задовольнити.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором позики (кредиту) позикодавець має право на одержання процентів, розмір яких встановлюється договором.

Невиконання цих зобовязань тягне відповідальність боржника, який має повернути суму боргу з процентами та пенею, передбаченими договором, згідно з правилами ст. 624 ЦК України.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

Разом з тим, при вирішенні спору по суті, суд виходить з обраного позивачем способу захисту порушеного права, норм Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, а також згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору.

Способами судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмету з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку»).

Як зазначено вище, позасудове врегулювання здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який складають сторони, або згідно з застереженням, що міститься в іпотечному договорі.

До способів позасудового врегулювання, поряд з іншими, відноситься і передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання (ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Такий спосіб позасудового регулювання як звернення стягнення шляхом передачі права власності на предмет іпотеки може бути застосований судом лише за умови, що це прямо передбачено умовами іпотечного договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124 цс13) і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

Пунктом 4.3 Договору іпотеки, який відтворює положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. У випадку, коли виконання п. 4.3. цього договору унеможливлюється

діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. на підставі виконавчого напису нотаріуса або звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (п. 4.4.).

Тобто, зміст п. 4.3. передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в пункті 4.3. до п. 4.4. договору іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Таким чином, умови договору іпотеки прямо передбачають право іпотекодержателя обрати на власний розсуд такий із способів, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надані суду докази щодо дій або бездіяльності відповідача , які б перешкоджали банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином суд приходить до того, що обраний позивачем спосіб стягнення визнання за банком права власності на предмет іпотеки, не передбачений умовами спірного кредитного договору .Крім того, позивач не позбавлений права звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб.

Отже виходячи з вище наведеного позов про звернення стягнення на предмет іпотеки , у спосіб, визначений позивачем не підлягає задоволенню.

У звязку із чим із позивача на підставі ст.88 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10,60,212,213,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів після його проголошення. Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області в порядкувизначеної ст.ст.294,295 ЦПК України.

Суддя: ПАВЛОВА Ж.П.